Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить суд стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 3000,00 грн. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що відповідач, який є батьком їх спільної дитини протягом 2014-2015 років на свій розсуд надавав їй, [PERSON], матеріальну допомогу, якої вистачало на утримання та оздоровлення доньки. Однак, з серпня 2015 року, [PERSON] суттєво зменшив розмір надання матеріальної допомоги, якої не вистачає на утримання їх спільної дитини. Власних коштів позивачки на утримання їх спільної дитини не вистачає, що і змушує її звернутися до суду з даним позовом. Додатково позивач вказала, що крім основних витрат на утримання дитини, позивач несе ще й додаткові, оскільки стан здоров»я [PERSON], [INFO], потребує особливої уваги, так як вона постійно хворіє, що вимагає додаткового лікування та особливого харчування. На даний момент, позивач в повній мірі утримувати доньку можливості не має, оскільки відсутній стабільний дохід. Позивач є фізичною особою-підприємцем і за останній квартал її дохід становив 1500,00 грн. В свою чергу, відповідач працює керівником відділу продажу запасних частин та аксесуарів у ТОВ «ВіДі Еліт», має стабільний заробіток, а тому має можливість приймати участь у матеріальному забезпеченні їх спільної доньки. Позивач [PERSON], її представник та адвокат у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував проти сплати аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника та адвоката, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генераль\-ної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фі\- нансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це поло\- ження відбите в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конститу\-ції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між ма\- тір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку ди\- тини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відпо\- відно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 березня 2000 року. (а.с. 12). Від даного шлюбу сторони [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. (а.с. 13) В судовому засіданні встановлено, що з листопада 2014 року сторонами ведення спільного господарства, спільного бюджету та сумісне проживання припинено. Неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Як вбачається з виписки з амбулаторної картки, [PERSON], [INFO], перебуває на «Д» обліку у гастроентеролога з 14.09.2015 року та у Лора з 16.09.2015 року.(а.с.15). Як зазначено в медичній карті [PERSON], їй рекомендовано протягом року лікувально-оздоровчі відпочинки. Так, позивач разом з [PERSON] з 30.06.2015 року по 24.07.2015 року перебували в місті Моршин, що підтверджується актом наданих послуг від 24.07.2015 року. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності до п. 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. З'ясування наявності вищенаведених обставин і вимагає від суду абз. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. за № 3. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (надалі за текстом - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, за змістом частин 1 та 2 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідач, заперечуючи щодо задоволення позову в повному обсязі, вказаним принципом змагальності не скористався, будь-яких доказів суду не подавав, а тому доводи відповідача суд до уваги не приймає, оскільки вказана позиція Відповідача, як батька, не узгоджується із принципом якнайкращого забезпечення інтересів Дитини, у тому числі і в частині щодо її лікування. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням зазначеного, беручи до уваги, що дитина сторін по справі, на яку стягуються аліменти, проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, постійно хворіє, а також те, що відповідач не надав докази про сплату ним аліментів на дитину, він постійно працевлаштований, щомісячно отримує заробітну плату, при цьому інших утриманців не має і враховуючи розмір заробітної плати позивача та ті обставини, що він визнав позов у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, суд вважає, що наведені обставини є підставою для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO]. При цьому з відповідача слід стягнути аліменти саме згідно вимог ст. 183 СК України у частці від заробітку, а саме у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) останнього щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів з дня пред'явлення позову позивачем, тобто з 27.11.2015 року. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача, понесених нею судових витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи також належать витрати на правову допомогу. Як убачається з матеріалів справи, інтереси в суді позивача [PERSON] представляли її адвокат Ситцевой В.В. на підставі договору № 09\\11-1 від 09.11.2015 року між адвокатом Ситцевим В.В. та [PERSON] на платній основі та представник [PERSON] на підставі доручення від 27.11.2015 року. (а.с. 30-31, 37). Обґрунтовуючи свої вимоги щодо витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 3000,00 грн., позивач надає такі докази як заяву про видачу готівки № 16052 від 10.12.2015 року, виписку по рахунку [NUMBER] з 01.12.2015 р. по 04.12.2015 р., акт здачі-прийняття робіт (послуг) від 17 грудня 2015 року, довідку № 17/12/15-1 від 17.12.2015 року про перелік наданих послуг (виконаних робіт) та витрачений час. Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред'явлення вимог про стягнення таких збитків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. А тому, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в розмірі 1378,00 грн., суд вважає, що необхідно стягнути компенсацію на правову допомогу, яку слід вираховувати з фактичного та підтвердженого часу її надання, у розмірі 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, що становить 165,36 грн. (1378,00х40%)х 0,30. Відповідно до ч.3 п.2 ст.79 та ст. 84 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 165,36 грн. За подання позову про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за подання позову про стягнення аліментів в розмірі 487 гривень 20 копійок. Крім того, згідно зі статтею 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial