Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач-відповідач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з відповідачки суму боргу за договором позики в розмірі 30000,00 грн., 3% річних у розмірі 2550,00 грн., проценти за договором в розмірі 6605,55 грн., інфляційні нарахування в сумі 54,02 грн., а всього 39209,57 грн. та судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.05.2011 року він позичив відповідачці грошові кошти в розмірі 30000,00 грн., що підтверджується розпискою від 19.05.2011 року, які вона зобов'язалася повернути до 31.05.2011 року. На даний час відповідачкою вказане зобов'язання ні частково, ні в повному обсязі не виконано. Оскільки закінчення строку виконання зобов'язання за вказаним договором є 31.05.2011 року, то з цієї дати розпочинається нарахування інфляційних і трьох процентів річних. На даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання зобов'язання, заборгованість добровільно не погашає, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідачка-позивачка за зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою та просить визнати договір позики (розписку) від 19.05.2011 року недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з [PERSON] судові витрати по справі. В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви покликається на те, що вона не отримувала від позивача-відповідача за зустрічним позовом позики та не укладала з ним такий договір. Більше того, у неї не було фінансової необхідності позичати у будь-кого гроші. Сама розписка засвідчує лише факт отримання грошей або речей позичальником та не замінює договору позики, у зв'язку з чим укладення такого договору, що підтверджується лише розпискою, вважається недодержанням вимог закону. [PERSON] не надано укладеного в письмовій формі договору позики і відповідно до вимог ст. ст. 1046, 1047 ЦК України не встановлено факту боргового зобов'язання, що свідчить про його відсутність та надуманість з боку останнього. Окрім того, в борговій розписці не визначено мету, не вказано, хто є позикодавцем у розумінні ст. 1046 ЦК України, а тому такий договір позики (розписка) не має юридичної сили. Зазначає також, що в період з травня 2009 року по травень 2011 року працювала на посаді торгового агента ТОВ «Гологори», директором якого був позивач-відповідач за зустрічним позовом [PERSON], який 19.05.2011 року безпідставно звинуватив її в недостачі коштів в сумі 30000 грн., після чого забрав у неї національний паспорт та шляхом погроз змусив під диктовку написати вищевказану розписку. З цього приводу вона зверталася з відповідною заявою в ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області. В ході проведення дослідчої перевірки працівниками Сихівського РВ м. Львова [PERSON] добровільно повернув їй паспорт та завірив, що розписку знищив. Повіривши останньому, вона відмовилася від дачі письмових пояснень по суті поданої заяви про злочин. Однак, як виявилося в подальшому, [PERSON] розписку не знищив та подав заяву до суду з наміром незаконно отримати грошові кошти, які ним фактично не надавались. Оскільки була впевнена, що розписка знищена, не зверталась до суду з вимогою про визнання такої недійсною. Розписка від 19.05.2011 року, відповідно до якої вона нібито отримала 30000 грн., не може визнаватись правочином, оскільки вона не відповідає формі договору, не була спрямована створити будь-які юридичні наслідки, так як вказану в розписці суму позивач-відповідач за зустрічним позовом їй не передавав, а вона не отримувала. Тому просить визнати договір позики від 19.05.2011 року недійсним. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.05.2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним об'єднані в одне провадження. Позивач-відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять поданий ними позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, зустрічний позов заперечили та просять відмовити в його задоволенні, оскільки письмова боргова розписка є належним доказом договірних відносин позики та підтверджує отримання позичальником коштів. Жодних фактів стосовно примусу відповідачки-позивачки за зустрічним позовом написати розписку в ході проведення дослідчої перевірки Сихівським РВ не встановлено, постанова про відмову в порушенні кримінальної справи нею не оскаржена. Розписка доводить факт отримання коштів відповідачкою-позивачкою за зустрічним позовом [PERSON], а тому з огляду на позицію Пленуму Верховного Суду України договір позики не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідачка-позивачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали заявлені зустрічні позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, просять суд у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі у зв'язку з безпідставністю, зустрічний позов задовольнити, оскільки позовні вимоги про визнання договору позики (розписки) недійсним засновані на законі, обґрунтовані, підтверджені доказами, основним з яких є та ж розписка, в якій не зазначено сторони (позикодавця), а відтак, вказаний документ не відповідає положенням ст. 1046 ЦК України. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та підлягають повністю до задоволення, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що 19.05.2011 року сторони уклали між собою договір позики, згідно з яким [PERSON] позичив [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 30000,00 гривень, які остання зобов'язувалась повернути до 31.05.2011 року, про що свідчить розписка, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні та копія якої знаходиться в матеріалах справи /а.с. 4/. Крім того, відповідачка-позивачка за зустрічним позовом [PERSON] підтвердила та не заперечувала того факту, що вона власноручно написала та підписала дану розписку. Наявність розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов'язання. 01 жовтня 2011 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], актовий запис № 329, та змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON], про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 01.10.2011 року /а.с. 21/. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до Постанови Верховного Суду України № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так, в судовому засіданні достовірно встановлено той факт, що відповідачка-позивачка за зустрічним позовом [PERSON] повинна повернути позивачу-відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 30000,00 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що кінцевою датою повернення боргу є 31.05.2011 року і з цього часу розпочинається нарахування інфляційних і 3-х процентів річних. Індекси інфляції за 2011-2014 роки опубліковані у відповідних випусках офіційного видання газети «Урядовий кур'єр» і становлять : в червні 2011 року - 100,4; в липні 2011 року - 98,7; в серпні 2011 року - 99,6; у вересні 2011 року - 100,1; в жовтні 2011 року - 100,0; в листопаді 2011 року - 100,1; в грудні 2011 року - 100,2; в січні 2012 року - 100,2; в лютому 2012 року - 100,2; в березні 2012 року - 100,3; в квітні 2012 року - 100,0; в травні 2012 року - 99,7; в червні 2012 року - 99,7; в липні 2012 року - 99,8; в серпні 2012 року - 99,8; у вересні 2012 року - 100,1; в жовтні 2012 року - 100,0; в листопаді 2012 року - 99,8; в грудні 2012 року - 100,2; в січні 2013 року - 100,2; в лютому 2013 року - 99,9; в березні 2013 року - 100,0; в квітні 2013 року - 100,0; в травні 2013 року - 100,1; в червні 2013 року - 100,0; в липні 2013 року - 99,9; в серпні 2013 року - 99,3; у вересні 2013 року - 100,0; в жовтні 2013 року - 100,4; в листопаді 2013 року - 100,2; в грудні 2013 року - 100,5; в січні 2014 року - 100,2; в лютому 2014 року - 100,6. Таким чином, інфляційні нарахування за неповернуту суму заборгованості складають 54,02 грн. Згідно з наданим розрахунком, який знаходиться в матеріалах справи, 3 % річних за неналежне виконання відповідачкою [PERSON] зобов'язання по поверненню боргу в сумі 30000,00 гривень за період з 31.05.2011 року по 01.04.2014 року складають 2550,00 грн. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. На момент укладення договору облікова ставка НБУ в період з 10.08.2010 року по 23.03.2012 року становила 7,75 %. Отже, сума нарахованих процентів за цим договором позики становить за 1037 днів за період з 31.05.2011 року по 01.04.2014 року 6605,55 грн. Суд не бере до уваги та вважає голослівними пояснення відповідачки-позивачки за зустрічним позовом [PERSON] про те, що вона не отримувала кошти від позивача-відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та не укладала з ним договір позики, а розписка про отримання грошових коштів у розмірі 30000 грн. була написана нею під примусом, шляхом погроз з боку [PERSON], який будучи директором ТзОВ ''Гологори'', де вона в період з травня 2009 року по травень 2011 року працювала на посаді торгового агента, безпідставно звинуватив її в недостачі коштів в сумі 30000 грн., після чого забрав у неї національний паспорт та шляхом погроз змусив під диктовку написати боргову розписку на вказану суму, оскільки це не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та спростовується матеріалами Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області ЖРЗПЗ № 3532 про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON], з яких судом встановлено, що постановою від 17.06.2011 року відмовлено в порушенні кримінальної справи, оскільки остання відмовилася від дачі пояснень та повідомила, що жодних претензій ні до кого вона не має. Дану постанову [PERSON] не оскаржувала. Крім цього, у борговій розписці чітко зазначені прізвище, ім'я та по батькові відповідачки-позивачки за зустрічним позовом, її паспортні дані (серія та номер) та її підпис. Відтак, твердження відповідачки-позивачки за зустрічним позовом [PERSON] про те, що розписка була написана нею шляхом погроз зі сторони [PERSON] під його диктовку викликають у суду сумніви щодо їх правдивості. Окрім того, суд не бере до уваги як підставу для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики твердження позивачки-відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] про те, що позивачем-відповідачем за зустрічним позовом не надано суду укладеного в письмовій формі договору позики та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 не встановлено факту боргового зобов'язання, що свідчить про його відсутність та надуманість з боку останнього. Так, відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику, а розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. З урахуванням вищезазначених норм, а також врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63 цс 13, з якої вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що боргова розписка, яка підтверджує укладення договору позики, засвідчує факт передачі коштів позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON] Що стосується пояснень відповідачки-позивачки за зустрічним позовом [PERSON] про те, що у неї не було фінансової необхідності позичати у будь-кого гроші, то такі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачка-позивачка за зустрічним позовом [PERSON] дійсно отримала від позивача-відповідача за зустрічним позовом [PERSON] 30000,00 гривень, пропустила строк виконання зобов'язання, оскільки у позикодавця [PERSON] наявний борговий документ-розписка про отримання позичальником [PERSON] грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобов'язання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідачки-позивачки за зустрічним позовом [PERSON] підлягають до задоволення, а саме : з [PERSON] слід стягнути в користь [PERSON] суму заборгованості, яка становить 39209,57 грн., з яких : 30000,00 грн. - сума боргу за договором позики, 2550,00 грн. - 3% річних, 6605,55 грн. - проценти за договором, 54,02 грн. - інфляційні нарахування. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 19.05.2011 року недійсним, то такі не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Так, [PERSON] зазначає, що кошти в розмірі 30000,00 гривень вона не отримувала, а надана [PERSON] розписка була написана під примусом з боку останнього та не відповідає письмовій формі договору позики, оскільки в ній не зазначено позикодавця. Однак, дані твердження спростовуються тим, що із спірної боргової розписки судом встановлено, що [PERSON] власноручно написала та підписала її, вказала у ній свої паспортні дані. Крім того, даний факт також не заперечувався нею в судовому засіданні. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч вищезазначеній нормі в ході судового розгляду позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] та її представником [PERSON] не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування зустрічних позовних вимог і в судовому засіданні таких не здобуто. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник вправі оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, однак, у разі укладення договору позики у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків на підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Таке положення не застосовується лише у випадках, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем, або під впливом тяжкої обставини. Судом встановлено. що спірний договір позики укладався не під впливом обману, насильства чи тяжкої обставини, або ж внаслідок зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем, оскільки на такі обставини [PERSON] у зустрічній позовній заяві не посилається. Факт написання [PERSON] спірної боргової розписки від 19.05.2011 року під впливом погроз та примусу з боку [PERSON] не знайшов підтвердження в судовому засіданні та спростовується матеріалами Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області ЖРЗПЗ № 3532 про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] та постановою від 17.06.2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи, яка [PERSON] не оскаржена. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними'' від 06.11.2009 року № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Оскільки розписка від 19.05.2011 року про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а тому кваліфікуватися як фіктивний даний правочин не може. За таких обставин, аналізуючи наведене, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним не підтверджені об'єктивними доказами, не ґрунтуються на матеріалах справи і в задоволенні таких слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути на користь позивача-відповідача за зустрічним позовом [PERSON] понесені ним судові витрати, підтверджені документально, в розмірі 392,09 грн.

Outcome: approved