Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON], інтереси якого представляє [PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування наказу про припинення трудового договору до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору є відокремлений підрозділ «Локомотивного депо Чернівці» ДГТО «Львівська залізниця», з посиланням а те, що наказом відокремленого підрозділу «Локомотивного депо Чернівці» - філії ДТГО «Львівська залізниця» №195/ОС від 22.08.2013 року, було припинено трудовий договір (контракт) з позивачем за п. 8 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивач вказує, що підставою його звільнення послужило вчинення ним за місцем роботи розкрадання майна власника, встановленого вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області по кримінальній справі №2402/1087/12 від 05.12.2012 року та ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 06.08.2013 року, що набрав законної сили. Вважає даний наказ незаконним, необґрунтованим та таким, що суперечить КЗпП України, оскільки як вказує відповідач 06.08.2013 року закінчилось апеляційне оскарження вироку і тому в місячний термін, як це передбачено законодавством був виданий наказ про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] В позовній заяві також посилається на те, що згідно Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» в п. 26 вказано, що трудовий договір може бути розірвано не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироку суду, аналогічне трактування дає ст. 148 КЗпП України, отже вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05.12.2012 року набрав законної сили ще 21.12.2012 року. Відповідно до ч.1 ст.401 КПК України - вирок набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляції, однак апеляційна скарга позивачем до 21.12.2012 року не подавалась. Крім того позивач вважає, що підтвердження тому, що вирок набрав законної сили є Довідка кримінально виконавчої інспекції Новоселицького району Чернівецької області № 1495 від 27.08.2013 року, в якій зазначено, що 28.12.2013 року у відповідності до ст. 76 КПК України засуджений [PERSON] став на облік до підрозділу КВІ за місцем своєї реєстрації та проживання, де перебував до 05.12.2013 року. Позивач зазначає, що 02.09.2013 року за № 0106/6629 із Глибоцького районного суду ним була отримана довідка про те, що вирок у кримінальній справі відносно нього та [PERSON] був зупинений 18.05.2013 року. Протягом періоду з 21.12.2012 року по 18.05.2012 року у відповідача, згідно п. 8 ст. 40 КЗпП України було достатньо часу щоб припинити трудовий договір (контракт) з позивачем. На підставі викладеного позивач просить скасувати наказу відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Чернівці» - філії ДТГО «Львівська залізниця» №195/ОС від 22.08.2013 року «Про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] за п.8 ст.40 КЗпП України»; поновити [PERSON] на посаді машиніста тепловоза відокремленого підрозділу «Локомотивного депо Чернівці» - філії ДГТО «Львівська залізниця»; зобов'язати відповідача в особі державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» відшкодувати [PERSON] його середній місячний заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також покласти на відповідача понесенні судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просив їх задовольнити. Представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову та пояснив, що позивачем було пропущено строк передбачений ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, згідно з твердженнями позивача викладеними в позовній заяві, копія наказу про звільнення від 22.08.2013 року №195/ОС і трудова книжка були вручені позивачу 27.08.2013, у зв'язку з чим вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Представник відповідача також вказав, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог закону, оскільки вирок суду першої інстанції, яким позивача було визнано винним у вчиненні розкрадання, було переглянуто в апеляційному порядку та ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 06.08.2013 року вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05.12.2012 року щодо [PERSON] змінено в частині призначення йому покарання, в іншій частині вирок суду залишено без змін, таким чином, відповідно до вимог в ст. 401 КК України в редакції 1960 року, вирок набрав законної сили 06.08.2013 року та саме після набрання вироком суду законної сили, звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням вимог ст. 148 КЗпП України. На підставі викладеного вважає, що позивачем під час розгляду справи не було доведено належними і допустимими доказами неправомірних дій Залізниці щодо порушення його прав в частині звільнення за п.8 ст.40 КЗпП України в зв'язку з чим просив відмовити в задоволенні позиву. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що з задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що наказом відокремленого підрозділу «Локомотивного депо Чернівці» - філії ДТГО «Львівська залізниця» №195/ОС від 22.08.2013 року, було припинено трудовий договір (контракт) з позивачем за п.8 ст.40 КЗпП України. Судом також встановлено, що підставою для звільнення позивача послужило вчинення ним за місцем роботи розкрадання майна власника, встановленого вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області по кримінальній справі від 05.12.2012 року. 08 лютого 2013 року позивач подав до Глибоцького районного суду Чернівецької області клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вироку суду від 05.12.2012 року та постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20.02.2013 року в задоволення заявленого клопотання було відмовлено. В подальшому ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 23.04.2013 року було задоволено апеляцію засудженого [PERSON] на постанову Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20.02.2013 року та поновлено строк на апеляційне оскарження вироку Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05.12.2012 року. Судом також встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 06.08.2013 року було задоволено апеляцію позивача - [PERSON], а вирок суду першої інстанції від 05.12.2013 року було змінено в частині призначення [PERSON] покарання. Відповідно до вимого ч. 1 ст. 401 КПК України, в редакції 1960 року - вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляції. Таким чином, враховуючи, що апеляція на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05.12.2012 року не подавалась він набрав законної сили 21.12.2012 року, що також підтверджується відповідною відміткою на останній сторінці вироку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» в п. 26 вказано, що трудовий договір може бути розірвано не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироку суду, що також відображено в ч.1 ст.148 КЗпП України, згідно якої дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. На підставі викладеного суд вважає, що з часу набрання вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05.12.2012 року законної сили, а саме з 21.12.2013 року відповідач відповідно вимог ст. 148 КЗпП України мав можливість розірвати трудовий договір з позивачем за п.8 ст.40 КЗпП України протягом одного місяці, тобто до 22.01.2013 року. Враховуючи викладене, а також те, що трудовий договір за ініціативою відповідача за п.8 ст.40 КЗпП України було розірвано з позивачем з порушенням строку встановленого ст. 148 КЗпП України суд вважає, що дії відповідача є неправомірними, а наказ про звільнення незаконний. Що стосується посилань відповідача на те, що наказ про звільнення було винесено в місячний термін після набрання законної сили вироку відносно позивача, який згідно з ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області набрав законної сили лише 06.08.2013 року, суд вважає необґрунтованими, оскільки з точки зору застосування трудового законодавства, а саме ст. 148 КЗпП України відповідач був належно повідомлений про дату винесення вироку і не знав і не міг знати про подальше оскарження позивачем вироку з клопотанням про поновлення строку, а тому наслідки набрання вироком законної сили 21.12.2012 року йому були відомі. Суд також вважає, що посилання відповідача на те, що вирок набрав законної сили 06.08.2013 року є необґрунтованими, оскільки таке набрання має юридичне значення лише для кримінального процесу і не може бути підставою для порушення трудових прав позивача. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з твердженнями Позивача викладеними в позовній заяві по даній справі, копія наказу про звільнення від 22.08.2013 № 195/ОС і трудова книжка йому були вручені саме 27.08.2013 року а тому останнім днем звернення до суду з позовом про його оскарження наказу про звільнення є 28.09.2013 року. Таким чином враховуючи, що позивач звернувся до Новоселицького районного суду Чернівецької області з позовом про скасування наказу про його звільнення лише 18.12.2013 року, відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку на оскарження, оскільки позивачем відповідно до ст. 234 КЗпП України не було подане клопотання про його поновлення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. п. 8 ст. 40, 148, 232, 233, 234, 241-1 КЗпП України, ст. 401 КПК України в редакції 1960 року, п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: dismissed