Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач в вересні 2013 року звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Управління комунальних ресурсів Донецької міської Ради про зобов'язання повернути до комунальної власності вбудоване нежитлове підвальне приміщення, яку обґрунтував наступними обставинами. Житловий будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі позивача. Рішенням Донецької міської ради №24/30 від 16.01.2006 року балансоутримувачів житлових будинків у м. Донецьку визнано виконавцями житлово-комунальних послуг. В будинку [ADDRESS] знаходиться вбудоване нежитлове підвальне приміщення площею 504,4 кв.м., що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2000 року. Як зазначив позивач, допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Тобто підвал будинку [ADDRESS] є допоміжним приміщенням, що є власністю мешканців будинку, та призначений для забезпечення експлуатації будинку та надання позивачем житлово-комунальних послуг мешканцям будинку, оскільки через цей підвал проходять внутрішньобудинкові мережі, за допомогою яких забезпечується надання житлово-комунальних послуг мешканцям будинку. В підвалі, належному відповідачу розміщуються адміністративні приміщення, що є використанням підвалу не за призначенням. Ця обставина робить неможливим доступ до всіх елементів підпалу, до інженерних комунікацій, що проходять через підвал. Особливо небезпечним, на думку позивача є те, що доступ до інженерних комунікацій неможливий в час. коли приміщення підвалу зачинено. Отже, на підставі викладеного, позивач вважає свої права порушеними, та, на його думку, має право на відновлення становища, яке існувало до порушення. Представники позивача - Мороз С.Ю., Гончарова Г.І., Бойцова Ю.А., які діють на підставі довіреності в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити вимоги в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак доказів поважності своєї неявки до суду не надав. Разом із тим відповідач надала до суду свої письмові заперечення, відповідно до яких позов не визнала та просила суд у його задоволенні відмовити, з огляду на те, що позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Представник відповідача - [PERSON], яка діє на підставі договору, у судовому засіданні позов не визнала та просила суд у його задоволенні відмовити за необґрунтованістю вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак доказів поважності своєї неявки до суду не надав. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 8 Цивільного кодексу України визначає законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи. Суд вирішує справи відповідно до Конституції України законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 12 Цивільного кодексу України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 316 Цивільного кодексу України визначає поняття права власності, а саме: правом власності є право особи на річ (майно), яке воно здійснює відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Підстави набуття права власності закріплені статтею 328 Цивільного кодексу України. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 346 Цивільного кодексу України визначені наступні підстави припинення права власності: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що рішенням Донецької міської ради № 2/18 від 26 травня 2006 року було створено Комунальне підприємство «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька» , яке стало правонаступником майнових прав та обов'зяків державного комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація Калінінського району м. Донецька». Із долученого до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу приміщення від 03 листопада 2000 року, судом вбачається, що відповідач придбала у власність у ТОВ «Солнечний круг» приміщення загальною площею 504,4 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS], про що свідчить копія відповідного договору, яка долучена до матеріалів справи. Відповідач є власником вищезазначеного приміщення, про що свідчить копія витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 жовтня 2004 року, що сторонами по справі не оспорюється. Як вбачається судом із долученої до матеріалів справи копії договору купівлі продажу від 04 вересня 2000 року, ТОВ «Солнечний круг» придбало у ЗАТ «Головний інформаційний центр» приміщення загальною площею 504,4 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS], яке належало ЗАТ «Головний інформаційний центр» на підставі договору купівлі-продажу № 21-13 від 21.11.1996 року, свідоцтва про право власності від 27.04.1998 року. Судом також встановлено, що 23 липня 2013 року до позивача із заявою звернулись мешканці будинку [ADDRESS], згідно якої вони заперечували проти руйнування несучих зовнішніх фундаментів будинку, які виступають опорою для несучих конструкцій п'ятиповерхового будинку, зовнішніх несучих стін та міжповерхових перекриттів з метою створення трьох окремих входів в підвальне приміщення відповідача. Таким чином, суд, дослідивши письмові докази, заслухав пояснення представників позивача та представника відповідача, дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька» до [PERSON], третя особа: Управління комунальних ресурсів Донецької міської Ради про зобов'язання повернути до комунальної власності вбудоване нежитлове підвальне приміщення, за необґрунтованістю вимог. Під час ухвалення рішення по справі, суд виходив з того, що відповідач набула права власності на приміщення загальною площею 504,4 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS] правомірно, зокрема із правочину купівлі-продажу приміщення від 03.11.2000 року, а й отже суд вважає право власності набутим правомірно, оскільки інше прямо не випливає із закону, а незаконність набуття права власності судом не встановлена. При цьому вимоги позивача явно суперечать положенням ст. 41 Конституції України, оскільки право приватної власності є непорушним. Крім того позивачем не були доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і не надано до суду ані будь-яких належних доказів з приводу спору, ані доказів того, що будинок [ADDRESS] перебуває на його балансі, ані доказів того, що вищезазначене приміщення взагалі коли-небудь перебувало у комунальній власності, а лише надано до суду докази, що підтверджують його правовий статус. Відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 8, 12, 16, 316, 321, 346 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 8, 11, 57, 60, 84, 88, 130, 131, 158, 169, 209, 213-215, 216, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: dismissed