Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явила в суд позов до відповідача [PERSON] у якому просила витребувати від неї, як від добросовісного набувача, Ѕ квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 08 вересня 1973 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . У шлюбі в них народились двоє дітей: [PERSON] і [PERSON] . 07 травня 1979 року їх сім`ї з чотирьох осіб видано ордер на вселення у кооперативну квартиру [ADDRESS] (далі також може вживатись як Квартира). Станом на 01 січня 1991 року ними повністю був сплачений пайовий внесок за вказаний об`єкт нерухомості, а тому позивач вважає, що вона набула у власність його частину. Незважаючи на це, свідоцтво про право власності на Квартиру 30 листопада 2004 року видано лише на ім`я [PERSON] 23 жовтня 1991 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний, а [INFO] він помер і вона організовувала його похорони. Ще до цього, тобто у 2002 році вона вдруге одружилась та змінила місце проживання на: [ADDRESS] . Спадщину за заповітом після смерті [PERSON] прийняли їх спільний син [PERSON] та онука - [PERSON] по Ѕ кожен. 23 вересня 2016 року [PERSON] подарував свою частку відповідачці [PERSON] і вона стала власником усієї квартири. Позивач вважає, що таким чином належна їй частка Квартири, без її згоди, була безоплатно відчужена іншій особі, а тому вона має право вимагати її повернення. Відповідач, в інтересах якої діяв адвокат Молень Р.Б., подав відзив у якому вказує, що Квартира не являється спільною власністю подружжя [PERSON], оскільки членські внески за неї були сплачені станом на 01 січня 1991 року, в той час, коли позивач та [PERSON] більше двох років не вели спільного господарства. Також відповідач посилається на порушення позивачем строку позовної давності. Вважає, що його обчислення слід розпочати з моменту розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] , тобто з 1991 року відповідно до статті 22 КпШС України. Також звертає увагу на те, що позивач не приймала спадщини після смерті [PERSON] , не оскаржувала його заповіт та не вживала будь-яких заходів щодо фіксування свого статусу співвласника Квартир. Відповідач вважає, що таким чином, втративши можливість заявити вимоги про поділ спільного майна подружжя, позивач намагається, шляхом обрання неналежного способу захисту, визнати за собою право власності на Квартиру. У відповіді на відзив позивач посилається на безпідставність тверджень відповідача. Вказує, що до моменту смерті [PERSON] , вони продовжували постійно приживати у Квартирі. Рішенням суду, яким шлюб між ними було розірвано, не встановлено того, що вона та [PERSON] не вели спільного господарства, станом на 1989 рік. Щодо сплати членських внесків, то зазначає, що в 1977 році, ними, як сім`єю, було сплачено авансовий внесок в сумі 3 187 карб. В період з 1979 по 1987 роки вони сплатили 2 880 карб. 25 квітня 1989 року вона, за рахунок своєї заробітної плати, платіжним дорученням № 97 перерахувала пайові внески в сумі 905 карб. Таким чином, станом на 25 квітня 1989 року заборгованість по сплаті пайових внесків становила 906,44 карб., котрі вона сплатила за рахунок власних коштів, оскільки [PERSON] не мав постійного місця роботи та заробітку. Вважає, що строку позовної давності вона не пропустила, оскільки про порушення свого права дізналась 31 травня 2018 року із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а не з часу розірвання шлюбу. Відповідач, в інтересах якого діє адвокат Багранюк В.С., подав заперечення у яких звернув увагу на те, що позивач викладає суперечливі відомості про свої місце проживання з 2002 року. Так, у позовній заяві вона зазначає, що з цього року проживала у смт. В.Березовиця, Тернопільського району Тернопільської області, а у відповіді на відзив уже вказує, що до 2009 року проживала у Квартирі. Також вказує, що поданими позивачем доказами не доводиться факт сплати нею членських внесків за Квартиру. Матеріали справи не містять доказів безпідставного заволодіння відповідачем Квартирою. Представник позивача в судовому засіданні вказані вимоги підтримав, просив їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві та запереченнях. У судових дебатах заявив про застосування до даного спору наслідків пропуску позовної давності. Заслухавши пояснення учасників, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини. 08 вересня 1973 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. В цьому шлюбі у них народились двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 07 травня 1979 року, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих № 321 від 27 квітня 1979 року, [PERSON] та його сім`ї, яка складається з чотирьох чоловік, до якої крім нього входили [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син), видано ордер № 1404 серії КК на право зайняття трьохкімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 20) Як убачається з довідки № 566 від 25 жовтня 1991 року, виданої Житлово-експлуатаційною конторою № 12 (а.с. 8), а також довідки № 16 від 14 червня 2018 року, виданої товариством з обмеженою відповідальністю «Совр1» (а.с. 9, зворотна сторона), станом на 01 січня 1991 року, пайовий внесок за Квартиру сплачено повністю. Ці відомості не спростовуються довідкою про техніко-економічні показники квартири, виданою члену будівельного кооперативу № 60 від 2004 року (а.с. 73), як помилково вважає представник відповідача, оскільки у ній не міститься відомостей про те, що з 01 січня 1991 року до 01 травня 2004 року за Квартиру вносились будь-які членські внески. З комплексного аналізу вказаних довідок вбачається, що зазначені внески були сплачені повністю як станом на 01 січня 1991 року так і станом на 01 травня 2004 року, відповідно. 30 травня 1991 року рішенням Тернопільського районного народного суду було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 64) 23 жовтня 1991 року, [PERSON] видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . (запис № 588 від 23 жовтня 1991 року). (а.с. 10) 13 червня 2002 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого 12 червня 2002 року Великоберезовицькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області (актовий запис № 17 від 12 червня 2002 року). (а.с. 17) 09 серпня 2004 року [PERSON] подав начальнику відділу квартирного обліку Турчин С.П. заяву у якій просив оформити право власності на Квартиру. (а.с. 67) На підставі цієї заяви, 08 вересня 2004 року Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, прийнято рішення № 825, згідно якого вирішено оформити за [PERSON] право власності на Квартиру. (а.с. 66) 30 листопада 2004 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на Квартири згідно якого вона належить йому на праві приватної власності. (а.с. 13) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. (а.с. 14) За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. згідно якого усе належне йому майно заповів в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с. 117, зворотня сторона) Після смерті [PERSON] у Першій тернопільській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 02-14 в межах якої [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ (половину) Квартиру кожному. (а.с. 114, 121 (зворотна сторона), 173) Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2018 року, ухваленим у цивільній справі № 607/9976/16-ц, котре набрало законної сили 07 грудня 2018 року, позивача визнано такою, що втратила право на користування Квартирою. Надавши оцінку вказаним обставинам справи, суд керується наступними нормами права та прийшов до таких висновків. Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України) Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з статтями 77, 78, 79 та 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 3 ст. 5 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Частиною 1 ст. 15 Закону УРСР «Про власність» № 697-XII від 07 лютого 1991 року (далі Закон № 697-XII) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Таким чином законом встановлено, що право члена житлово-будівельного кооперативу на набуття у власність майна, яке надане йому в користування, виникає в той момент, коли він повністю вніс свій пайовий внесок за нього. Судом уже встановлено та обґрунтовано вище, що станом на 01 січня 1991 року, пайовий внесок за Квартиру було сплачено повністю, а тому право власності на неї виникло. Відповідно до статті 16 Закону № 697-XII, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР. Згідно з статтею 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України (КпШС України), котрий діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, на момент набуття права власності на Квартиру, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, а тому вказана нерухомість була їх спільною сумісною власністю та кожен із них мав рівні права володіння нею. Суд, без сумніву, звертає увагу на обставину, встановлену рішенням Тернопільського районного народного суду від 30 травня 1991 року (справа № 2-162), а саме те, що протягом останніх двох років [PERSON] та [PERSON] не проживали подружнім життям, однак вона не має у даній справі преюдиційного значення, позаяк спір, який розглядається зараз, виник між іншими сторонами, та стосується відмінного предмета. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Згідно з положеннями частини 2 ст. 54 ЦПК України, у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони. Учасниками цивільної справи № 2-162 були лише [PERSON] та [PERSON] , а предметом дослідження, - їх сімейні відносини. Питання набуття у власність майна та участі кожного із них у цьому процесі, судом не досліджувались. У даній же справі, склад учасників та предмет позову, а отже і доказування, - відмінні. Аналогічні висновки, щодо застосування правового механізму преюдиції, викладені в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року, ухваленій у справі № 761/29966/16-ц (провадження № 61-5327св19). Увагу відповідача слід звернути на те, що статтею 22 КпШС України призюмуєтсья приналежність майна до спільної сумісної власності подружжя, у випадку якщо воно набуто за час перебування в шлюбі. Таким чином, спростувати цю призумцію та довести те, що майно набуте в шлюбі в силу різних обставин, в тому числі і через фактичну відсутність шлюбних відносин, не є спільно сумісною власність, покладено на осіб, котрі висувають такі доводи. У даному випадку це відповідач. Жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування того, що Квартира була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], відповідачем не надано. Зокрема не доведено, коли та хто саме здійснював пайові внески за Квартиру. У які періоди [PERSON] та [PERSON] не вели спільного господарство, перебуваючи у шлюбі. Незважаючи на те, що Квартира була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], правовстановлюючий документ на неї видано лише [PERSON] . Водночас, вирішуючи питання про можливість вжити заходів захисту такого порушеного права суд бере до уваги таке. Частиною 6 ст. 55 Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, включаючи захист прав і свобод, зокрема, шляхом звернення до компетентного суду. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Поряд з цим, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене, перш за все, визначеним строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності. Правова визначеність є універсальним правовим інститутом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності - спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи. Зміст принципу правової визначеності розкрито у рішенні Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010. Конституційний Суд України звернув увагу на те, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Як зазначає Європейський Суд з прав людини, встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру: перевіряючи виконання принципу доступу до правосуддя, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України»). Частинами 1 та 2 ст. 29 КпШС України, котрий діяв на момент розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. (частина 3 ст. 29 КпШС України) Протягом цього строку жоден із членів подружжя [PERSON] не вживав заходів щодо поділу спільного майна. Це приводить суд до висновку, що ними було досягнуто згоди щодо способу його поділу та використання, а тому порушення прав позивача не вбачається. В той же час, та як уже зазначено вище, порушення прав [PERSON] , пов`язаних з володіння Квартирою, наступило у той момент, коли правовстановлюючий документ на цю нерухомість було видано лише [PERSON] . Усі інші дії, як то спадкування та подальше дарування частини Квартири стали можливі внаслідок такого порушення, а тому суд вважає їх похідними. В той же час, інформація про кожну із таких похідних подій несла для позивача відомості про саме порушене право, а тому розпочинала обчислення строку позовної давності на його захист. З огляду на вказане суд відкидає доводи позивача про те, що порушенням її права виникло є той момент, коли одноосібним власником Квартири стала [PERSON] . Такий її підхід не ґрунтується на нормах права та конкретних обставинах справа. Навіть якщо взяти до уваги позицію позивача в цьому питанні, то виникає ситуація, за якої строк позовної давності для неї може змінювати дату свого початку кожен раз, коли до Держаного реєстру речових прав будуть вноситись відомості щодо Квартири (купівля-продаж, дарування, міна, і.т.ін), що надаватиме їй прав пред`являти в суд позови з ідентичними вимогами до нових власників. Така постановка питання суперечить закону. Суду не надано доказів того, що позивачу було відомо, або повинно було бути відомо про видачу свідоцтва про право власності на Квартиру лише на [PERSON] . Водночас, про факт неврахування її частки при спадкуванні цього об`єкту нерухомості, їй мало бути відомо, оскільки така інформація перебувала у загальному доступі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Предметно зауважити, що позивач, обґрунтовуючи свої доводи, посилається на відомості з того ж таки реєстру, що наштовхує на висновок про наявність у неї відомостей щодо такої бази даних. Отож, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 4) датою внесення запису про набуття [PERSON] та [PERSON] у власність Квартири в порядку спадкування є 25 лютого 2010 року. Суд вважає, що саме з цим днем слід пов`язати початок перебігу строку позовної давності у даному спорі. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З позовом про захист порушеного права [PERSON] звернулась 30 липня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (частина 4 ст. 267 ЦК України) Таку заяву представник відповідача зробив у судовому засідання 10 січня 2020 року. Отже, у даному позові слід відмовити у зв`язку з спливом позовної давності.

Outcome: dismissed