Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з цивільним позовом до [PERSON], в якому просить змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати на її користь на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. на кожну дитину щомісяця, але не менше 30 % від мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.10.2001 року сторони зареєстрували шлюб, який 23.03.2015 року розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області. Від шлюбу в них народилося двоє дітей, які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.12.2013 року з відповідача стягуються аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 500,00 грн. і до досяненння дітьми повноліття. На даний час діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів. Реальні витрати, які вона несе на дітей, є значно більшими, їй важко задовольнити їх потреби на необхідні речі. А тому просить збільшити розмір аліментів до 1000,00 грн. на кожну дитину. Ухвалою від 11.08.2017 року відкрито провадження у справі. Позивач у судове засідання не зявилася, однак через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належними чином був повідомлений про час та місце розгляду справи про причини своєї неявки суд не повідомив. Відтак, беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 280 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як зазначено у позовній заяві, сторони перебували у шлюбі з 25.10.2001 року, який був розірваний рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.03.2015 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії 1-СГ №276927 від 27.12.2002 року, виданим Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управлінння юстиції, та сина [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії 1-СГ №117927 від 23.08.2007 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/2835/13-ц з [PERSON] [INFO], який проживає за адресою [INFO], стягуються на користь [PERSON] [INFO], яка проживає за адресою [INFO], аліменти на дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], \~\~в твердій грошовій в розмірі 500,00 (пятсот) грн. в місяць на кожну дитину. Стягнення аліментів з [PERSON] розпочато з 12 серпня 2013 року і проводиться до повноліття кожної дитини. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Як передбачено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. В постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 року № 143цс13, яка є обов'язковою для всіх судів України за приписами ст.360-7 ЦПК України, висловлену правову позицію про те, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Верховний Суд України також вказав на те, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Приписами ст. 181 СК України, встановлено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2018 року 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня 2027 гривень. Дослідивши письмові матеріали справи, враховуючи зміну економічної ситуації в країні та збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог Оскільки рішенням суду з відповідача стягуються аліменти в користь позивача на утримання неповнолітніх дітей, то підстави для негайного виконання рішення в межах суми платежу за один місяць відсутні в силу вимог ст. 430 ЦПК України, як і підстави стягнення з дня звернення до суду. На підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial