Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2018 року звернулась до суду із позовом про визнання заповіту дійсним, посилаючись на те, що у жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори з метою посвідчення заповіту за яким, усе належне їй майно та квартиру [ADDRESS] вона заповідала [PERSON] (3/4 частини квартири) та [PERSON] (1/4 частина квартири). Вказала, що заповіт [PERSON] був складений нею власноруч 11.10.2017 та не був посвідчений у встановленому порядку, оскільки третя особа перешкоджала державному нотаріусу Одинадцятої київської державної контори Пономаренко О.О. у його посвідченні, яке було призначено на 10.11.2017, тому вказаний заповіт підлягає визнанню дійсним у судовому порядку. [INFO] [PERSON] померла. Зазначила, що відповідач [PERSON] звернувся до Одинадцятої київської нотаріальної контори з метою отримати усе спадкове майно одноособово, що не відповідає волі спадкодавця [PERSON] . Враховуючи викладене, просить визнати заповіт, складений [PERSON] 11.10.2017 на користь [PERSON] та [PERSON] дійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Вказувала на те, що відповідач не визнає її право на спадщину за заповітом, а до спадкової маси належить усе майно померлої та належна їй квартира [ADDRESS] . Представник відповідача адвокат Гончарук В.В. до закінчення розгляду справи по суті, позовних вимог не визнавала, відзиву на позов не надала, однак в подальшому вказала, що відповідач прийшов до висновку про правомірність заявлених позовних вимог, тому проти його задоволення не заперечувала. Третя особа [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що він не чинив перешкод у посвідченні заповіту померлій [PERSON] . Зазначив, що квартира [ADDRESS] , померлій [PERSON] з лютого 2010 року не належала, оскільки право власності на неї було зареєстрованого саме за ним на підставі договору довічного утримання. Вказаний договір є дійсним, тому підстав стверджувати, що квартира [ADDRESS] взагалі віднесена до спадкової маси немає. Представник третьої особи адвокат Кіщук Т.В. проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказувала на те, що спір носить штучний характер, дії сторони позивача та відповідача свідчать про їх спільну мету - отримати право власності на квартиру, яка належить третій особі. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 11.10.2017 [PERSON] склала письмовий документ «заповит», у відповідності до змісту якого все належне їй на день смерті майно заповідається [PERSON] та [PERSON] , а саме: [PERSON] - 1/4 частини квартири, [PERSON] - 3/4 частини квартири (а.с. 10-11). [INFO] [PERSON] померла. З Висновку експерта щодо проведення почеркознавчого дослідження №14/18 від 27.03.2018, складеного Науково-дослідною лабораторією судових експертиз слідує, що наданий на дослідження документ «заповит», складено особисто [PERSON] (а.с. 7-9). Таким чином позивач, обґрунтовує правомірність його вимог тим, що померла [PERSON] висловила свою останню волю у письмовому вигляді з дотриманням усіх вимог до вказаного правочину, однак, в силу чинення третьою особою перешкод у її посвідчені, такий заповіт у встановленому законом порядку посвідчений не був, тому він підлягає визнанню дійсним у судовому порядку. В судовому засіданні третя особа пояснювала, що не чинила жодних перешкод у посвідченні заповіту, а померла [PERSON] мала реальну змогу висловити свою останню волю у спосіб, передбачений чинним законодавством під час перебування її у лікарні. Вказував, що 10.11.2017 [PERSON] підлягала екстреній госпіталізації на підставі відповідного направлення (а.с. 62-65), однак відмовилася від неї. 11.11.2017, враховуючи стан здоров`я померлої, він знову викликав чергового лікаря, який оглянув хвору ( [PERSON] ), діагностував внутрішню кровотечу та рекомендував провести термінову госпіталізацію, що і було ним зроблено. Вказував, що у випадку не вчинення ним у той день відповідних дій, [PERSON] могла померти. Майже через рік після вирішення питання про відкриття провадження, сторона відповідача звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача в якому просила встановити факт родинних відносин [PERSON] та померлої [PERSON] та визнати його спадкоємцем 5 - ї черги та право на спадкування квартири [ADDRESS] . У зв`язку із тим, що зустрічна позовна заява була подана 29.05.2019, тобто без дотримання вимог ч.1 ст. 193 ЦПК України і сторона не зверталася до суду із відповідним мотивованим клопотанням про поновлення пропущеного строку, вона була повернута заявнику на підставі ч.3 ст. 193 ЦПК України. В процесі розгляду справи було встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення №024576 від 05.02.2010, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору довічного утримання, посвідченого Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 03.02.2010 за №9-174 (а.с. 86). Належність квартири третій особі, яка на думку позивача та відповідача входить до спадкової маси після смерті [PERSON] , стороною відповідача та позивача не заперечувалося. З пояснень позивача в судовому засіданні було встановлено, що позивач не зверталася в установленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач не визнавав/не визнає право на спадщину за позивачем. Також матеріали справи не місять доказів того, що позивачу або відповідачу було відмовлено органами нотаріату у реалізації їх спадкових прав на підставі заповіту. За положеннями ст. 1233, 1247 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, який складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, він має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, станом на жовтень 2017 року) нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Частиною 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Главою 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, чинним станом на 11.10.2017 передбачено наступний порядок посвідчення нотаріусами України заповітів: Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. З листа державного нотаріуса Одинадцятої київської державної контори Пономаренко О.О. за №2826/01-16 від 01.04.2019 (а.с. 71) слідує, що у жовтні 2017 року не було звернень від осіб, які діяли на прохання та від імені [PERSON] щодо виїздів державного нотаріуса на виклик до даної особи за адресою: [ADDRESS] і відповідно, виїздів здійснено не було. Інших доказів того, що станом на жовтень 2017 року померла [PERSON] не мала змоги реалізувати своє право на складання заповіту внаслідок дій/бездіяльності третіх осіб, матеріали справи не містять. Позиція сторони позивача зводиться до того, що такі перешкоди чинилися у листопаді 2017 року. У судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що 10.11.2017 він бачив [PERSON] , проте особисто державного нотаріуса Одинадцятої київської державної контори Пономаренко О.О., якому за поясненнями позивача, чинились перешкоди у посвідченні заповіту, він не бачив, як і свідків, які повинні були бути присутніми при вчиненні нотаріальної дії. Допитані за ініціативою сторони відповідача свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні також показали, що [PERSON] за свого життя виявляла бажання скласти заповіт на позивача та відповідача. В день коли мав прибути нотаріус для посвідчення заповіту, третя особа чинила перешкоди у вчиненні відповідної нотаріальної дії. У листі державний нотаріус Пономаренко О.О. надає пояснення, що 03.11.2017 здійснено виїзд до [PERSON] з метою встановлення її дієздатності та дійсного наміру особи вчинити певну дію, а також надання консультації щодо посвідчення заповіту. 10.11.2017 нотаріальна дія вчинена не була (а.с. 71). В журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза робочим місцем Одинадцятої київської державної контори містяться записи від 03.11.2017 та від 10.11.2017 про виклик державного нотаріуса Пономаренко О.О. до [PERSON] у зв`язку із похилим віком останньої. Державний нотаріус Одинадцятої київської державної контори Пономаренко О.О. у своїх поясненнях вказує на те, що 10.11.2017 потрапити до [PERSON] не могла, через наявність в квартирі невідомих сторонніх осіб та конфлікт, який там відбувався, що не дало б змоги дотриматися нотаріальної таємниці. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2.1 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Зі змісту «заповиту» убачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати і на що вона буде мати право за законом на день смерті, заповіла [PERSON] - 1/4 частини квартири, а [PERSON] - іншу частину квартири. В той же час, вказаний документ не містить ідентифікації нерухомого майна, відносно якого [PERSON] вчинила розпорядження на випадок своєї смерті. Матеріали справи не містять відомостей про те, що квартира [ADDRESS] належала померлій на час відкриття спадщини. Інших відомостей про наявність у померлої спадкового майна, матеріали справи не містять. Частиною 1 та 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином судом встановлено, що досліджуваний «заповит» вказаним вимогам закону не відповідає, тобто є нікчемним. Статтею 219 ЦК України передбачено можливість визнання одностороннього нікчемного правочину дійсним у разі недодержання вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі, проте дана норма права є загальною, та в силу природньої відсутності особи - спадкодавця, воля якого підлягає перевірці, не може бути застосована, отже вона не поширює свою дію на спірні правовідносини сторін, які врегульовано спеціальними нормами глави 85 ЦК України, та які не передбачають можливості визнання судом дійсним заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Аналогічні роз`яснення містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до змісту якого, не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Отже, позивачем невірно обрано спосіб захисту при зверненні до суду із позовом про визнання нікчемного заповіту дійсним, а захист порушеного права позивача за обставинами спору може бути захищено не у будь-який, а у конкретно визначений спосіб, а саме шляхом визнання права. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. В процесі розгляду справи було встановлено, що доказів, які б свідчили про наявність у померлої [PERSON] будь - якого спадкового майна, матеріали справи не містять, тому підстав для визначення судом ефективного способу захисту спадкових прав немає. Інших доводів, які б спростували висновки суду, позивачем не надано На підставі викладеного,

Outcome: dismissed