Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач вказує, що 18 січня 2012 року в селі Меленці Любарського району помер його батько - [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина на його майно, а саме: житловий будинок та земельні ділянки, а він являється спадкоємцем першої черги за законом. З метою оформлення спадкових прав на спадкове майно, яке належало батькові, він звернувся до приватного нотаріуса Любарського районного нотаріального округу, однак йому було відмовлено у звязку з тим, що треті особи подали заяви про прийняття спадщини після смерті його батька, а також його рідного брата - [PERSON], яка настала 28 жовтня 2016 року, надавши в розпорядження нотаріуса заповіти за №№187, 189 від 26 лютого 2008 року видані нібито [PERSON] на імя брата - [PERSON]. Оглянувши дані заповіти та достовірно будучи обізнаним з підписом свого батька, йому стало зрозумілим, що заповіти від імені батька вчинено не ним, а іншою особю за сприянням посадових осіб Меленецької сільської ради де здійснювалося виготовлення заповіту та його посвідчення. У звязку з тим, що в цей же день його мати - [PERSON], яка померла 24 жовтня 2016 року видавала заповіт на нього та покійного брата, а тому припускає, що саме вона видала заповіти і від імені батька без його волевиявлення та наміру. Враховуючи вищенаведене позивач просить суд визнати недійсними заповіти від 26.02.2008 року від імені [PERSON] та посвідчені секретарем Меленецької сільської ради Любарського району Житомирської області та зареєстровані в реєстрі за №187 та №189. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Просив визнати недійсними заповіти, посвідчені 26 лютого 2008 року від імені [PERSON], оскільки вони не відповідають волі заповідача. Крім того, він пояснив, що в 2017 році його довіритель [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] Тоді нотаріус повідомив, що до нього із заявою звернулися [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який був спадкоємцем майна [PERSON] за заповітами. Ознайомившись із заповітами [PERSON] від 26.02.2008 року №187 та 189, позивач виявив, що підписи у них не належать його батькові, а виконані іншою особою, в звязку з чим звернувся до суду з даною заявою. Також він додав, що про існування зазначених заповітів [PERSON] стало відомо лише після смерті матері і звернення в 20017 році до нотаріуса, а також те, що до 28.10.2016 року брат останнього [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги свого довірителя [PERSON] та пояснила, що про існування заповітів [PERSON] на імя [PERSON] їй та її довірителю стало відомо після смерті матері у 2016 році та коли звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у 2017 році. Ознайомившись із заповітами [PERSON] побачили, що підписи у них останньому не належать. Після цього [PERSON] написав до нотаріуса заяву з проханням не вчиняти нотаріальних дій за заявами [PERSON] та [PERSON], оскільки має намір звернутися до суду з позовом про визнання вищевказаних заповітів недійсними. До цього часу ні сільська рада, ні покійний брат позивача не повідомляли останнього про існування заповітів. Представник відповідача Любарської селищної ради [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав, вказавши на те, що на його думку строк позовної давності не минув, а крім того, йому відомо, що за висновком судової почеркознавчої експертизи підписи у заповітах [PERSON] не належать. В судовому засіданні представник третіх осіб [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнала з підстав зазначених у письмових запереченнях проти позову. Крім того, вона зазначила, що її покійний чоловік [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], оскільки отримав у спадок земельний пай та отримував орендну плату за нього. Також доповнила, що навіть якщо і підписи в заповітах не [PERSON], то все рівно він хотів заповісти все своє майно саме її чоловіку, а не позивачу Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З свідоцтва про народження серії І-ТП №268420 вбачається, що позивач [PERSON] народився 01.09.1963 року в с.Меленці Любарського району, а його батьками записані: батько [PERSON] та мати [PERSON]. 18 грудня 2012 року в с.Меленці Любарського району Житомирської області у віці 82 роки помер [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ТП №206923, виданого 19.12.2012 року виконавчим комітетом Меленецької сільської ради. Згідно заповіту, який посвідчений 26 лютого 2008 року секретарем Меленецької сільської ради та зареєстрований у реєстрі під номером 187, [PERSON] належні йому на праві особистої власності державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №036946 площею 4,4239 га., серії ЖТ №036945 площею 0,3644 га., які розміщені на території Меленецької сільської ради, заповів [PERSON]. Згідно заповіту, який посвідчений 26 лютого 2008 року секретарем Меленецької сільської ради та зареєстрований у реєстрі під номером 189, [PERSON] належний йому на праві особистої власності жилий будинок з надвірними будівлями, які розміщені по вул.Кірова с.Меленці Любарського району Житомирської області, всі предмети домашньої обстановки та вжитку, присадибну ділянку площею 0,63 га., заповів [PERSON]. Згідно з п. 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 за № 3306/5, зареєстрованого вказаним міністерством 14.11.2011 за № 1298/20036, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення ст.1247 ЦК України. Такі заповіти прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами. Спірні заповіти посвідчені секретарем Меленецької сільської ради Любарського району [PERSON], яка є особою, уповноваженою на посвідчення заповітів. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст.1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст.1247, 1248 ЦК України. За ч.2 ст.1247 ЦК України, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підстави для визнання заповіту недійсним визначено ст.1257 ЦК України. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). У заповітах [PERSON] від 26 лютого 2008 року реєстрові номери 187, 189, які посвідчені секретарем виконавчого комітету Меленецької сільської ради Любарського району Житомирської області, зазначено, що вони складені зі слів заповідача. Заповіти до підписання прочитані ним вголос і власноручно ним підписані у присутності секретаря сільської ради. Особу заповідача секретарем встановлено, його дієздатність перевірено. Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання заповіту недійсним позивач, як підставу позову зазначив, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, оскільки він не підписував вищезазначений заповіт. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №1/1727 від 06.02.2018 року, проведеної експертами Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, підписи від імені [PERSON] у його заповітах від 26.02.2008 року, які посвідчені секретарем Меленецької сільської ради Любарського району [PERSON] та зареєстровані у реєстрі за №187 та №189, виконані не [PERSON], а іншою особою, а саме [PERSON] Відповідно до ст.81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно вимог ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, а саме - зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Підписання заповіту від імені [PERSON] іншою особою суд розцінює як таке, що не відповідало волі заповідача, а тому не було вільним, і дає суду підстави вважати, що секретарем Меленецької сільської ради як посадовою особою не дотримано вимоги щодо посвідчення заповіту, визначеними ЦК України та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 за № 3306/5, зареєстрованого вказаним міністерством 14.11.2011 за № 1298/20036, що також було підтверджено висновком експерта та встановлено в судовому засіданні, що заповіт був підписаний не заповідачем. За таких обставин позовні вимоги щодо визнання недійсними заповітів від 26.02.2008 року №187 та №189, посвідчених секретарем Меленецької сільської ради від імені [PERSON], слід задовольнити.

Outcome: approved