Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 13.08.1994 року до 05.09.2000 року. В них з відповідачем є дитина [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу 08.04.1996 року ними була придбана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Квартира була оформлена на відповідача. Зараз вона бажає подарувати свою частку їхньому сину, у зв'язку з чим вона запропонувала відповідачу добровільно поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири, однак він відмовляється поділити квартиру. Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], на іншу 1/2 частку вказаної квартири визнати право власності за відповідачем. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що під час шлюбу з позивачкою в 1996 році вони купили квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на нього. Позивач знала, що договір оформлено на нього. Також при розірванні шлюбу у 2000 році вона знала, що має право на поділ квартири, але не зверталася до суду з позовом про поділ майна аж до теперішнього часу. До нього особисто позивачка взагалі не зверталася з вимогою про поділ квартири. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що вважає позов подано з порушенням трирічного строку позовної давності без поважних причин та за спливом позовної давності, яка застосовується до вимог про розподіл майна заявлених після розірвання шлюбу, у задоволенні позову має бути відмовлено. 08.04.1996 року у присутності та за згодою позивачки відповідач від свого імені уклав договір про купівлю квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Протягом подальшого спільного життя з відповідачем позивачка багатократно знайомилася з цим договором, достовірно знала що право власності на цю квартиру оформлено на відповідача. Але вона без поважних причин ніяких дій з приводу встановлення свого права власності на частину квартири не здійснювала до 23.12.2014 року, коли звернулась з позовом до суду. Це означає, що позивач протягом тривалого часу, майже 18 років, з яких 14 років після розірванню шлюбу, достовірно знала про порушення її права власності на частину вказаної квартири. Таким чином, трирічна позовна давність, встановлена ст.72 СК України, сплинула. Просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.08.1994 року до 05.09.2000 року, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та про розірвання шлюбу (а.с. 10, 12). У сторін є дитина [PERSON], [INFO] (а.с. 11). 08.04.1996 року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] (а.с. 40, 41). Згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради від 23.12.2013 року, по реєстраційним даним БТІ квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.04.1996 року приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 594 (а.с.13). Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, який діяв на момент придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до абз.4 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. № 16, передбачений ч.3 ст.29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Відповідно до ст.60 СК України, який діє на даний час, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до абз.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Таким чином, суд вважає, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона була куплена у період шлюбу. Враховуючи, що ця квартира є неподільним майном, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню і за кожним із сторін має бути визнано право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Суд не приймає доводи відповідача та його представника щодо того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для вимог про поділ квартири, оскільки законодавство не пов'язує початок перебігу строку позовної давності ані з датою укладення договору купівлі-продажу квартири, оформленого на одного з подружжя, ані з датою розірвання шлюбу між подружжям. Після купівлі спірної квартири 08.04.1996 року у сторін відповідно до ст.22 КпШС України виникло право спільної сумісної власності на цю квартиру, не зважаючи на те, що за договором купівлі-продажу покупцем виступав тільки відповідач. Само по собі оформлення договору-купівлі-продажу нерухомого майна на відповідача не порушує права позивача на це майно, як і розірвання шлюбу між сторонами. Будь-яких інших відомостей та доказів, які б дали підстави вважати, що було порушено право власності позивача на спірну квартиру суду не надано і судом не встановлено. Сам відповідач в судовому засіданні пояснив, що позивачка до нього взагалі не зверталася з вимогою про поділ квартири, з чого суд робить висновок про те, що, зокрема, відмовою задоволити вимогу позивача про добровільний поділ спільної квартири права позивача на поділ цієї квартири відповідачем не порушувалися. Тому перебіг позовної давності для позовних вимог позивача про поділ квартири не розпочинався і відсутні підстави застосовувати позовну давність. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який було сплачено позивачем при подачі позову до суду. На підставі ст.22 КпШС України, ст.ст.60, 61, 70, 72 СК України,

Outcome: approved