Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS], 31 в місті Маріуполі. Відповідач чоловік позивача, який у вказаній квартирі зареєстрований, але фактично в ній не проживає, участі в утриманні житла не приймає, таким чином, створює для неї низу перешкод, зокрема, в оформленні субсидії. Вважає, що відповідач, не проживаючи у жилому приміщенні понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк, втратив право користування вказаним житлом. Сторони до зали судових засідань не прибули. Позивач у позові просила розглядати справу без її участі та без участі її представника. Від відповідача [PERSON] поштою надійшла заява про визнання позовних вимог. У заяві останній зазначає, що дійсно не проживає у [INFO]; проти задоволення позову не заперечує. Справу просить розглянути без його участі. Вивчивши матеріали справи, суд, з урахуванням доводів сторін, викладених ними у заявах, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 серпня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], реєстровий номер 1-433. Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 15 листопада 2018 року [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований в [INFO]. Також встановлено, що відповідач [PERSON] є чоловіком позивача, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Відповідно до ст.ст.\~317, 321 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відтак, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16. Як вбачається з акту, складеного сусідами позивача 10 грудня 2018 року, відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], більше року. Суд також враховує, що відповідач факт не проживання у спірному житлі підтвердив, позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. При цьому із заяви відповідача вбачається, що він зареєстрований на даний час за адресою: Російська Федерація, Тульська область, Щекинський район, місто Советськ, вулиця Красноармійська, 5 (посвідка на проживання 82 № 1439741). Аналізуючи наведене, суддя дійшла висновку, що відповідач [PERSON], будучи членом сімї власника житла, та не проживаючи у ньому більше року без поважних причин, втратив право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України. Ухвалюючи рішення, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд ухвалює рішення на користь позивача, судовий збір у розмірі 704,80 гривень, сплачений нею за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved