Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг згідно з договором позики від 26.12.2015 року в розмірі 116073,93 коп., 3% річних за весь час прострочення боргу в розмірі 6421 грн., індекс інфляції в розмірі 31442,99 грн., а всього 153936 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 26.12.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, згідно з яким він передав [PERSON] гроші в сумі: 2550 євро, 852 доларів США, 90 злотих, 600 гривень. Факт передачі грошових коштів та укладення договору позики підтверджується письмовою розпискою, яка написана відповідачем у присутності свідків. Грошові кошти відповідач [PERSON] зобовязався повернути до 20.03.2016 року. Після спливу терміну повернення грошових коштів відповідач почав уникати зустрічі з ним, не відповідає на телефонні дзвінки та не виконує зобовязання. Сума боргу з урахуванням офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ, становить 116073,93 грн. Окрім основного боргу законом передбачено право на стягнення 3% річних, що становлять 6421 грн., суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення боргу, що становить 31442,99 грн. Оскільки боржник добровільно не бажає повернути заборгованість, змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, на виклик суду повторно не зявився, про причину неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що 26.12.2015 року сторони уклали між собою договір позики, згідно з яким [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 2550 євро, 852 доларів США, 90 злотих, 600 гривень, які останній зобов'язався повернути до 20.03.2016 року, про що свідчить розписка, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні та долучений до матеріалів справи /а.с. 15/. Наявність розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047\~ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63 цс13, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка [PERSON] від 26.12.2015 року як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми /а.с. 15/. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документу є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів та його волевиявлення у встановлені терміни повернути борг, так і невиконання відповідачем даних боргових зобовязань. З детального аналізу змісту боргової розписки від 26.12.2015 року вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім'я і по батькові сторін, суму позики, строк повернення боргу, підписи сторін. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так, в судовому засіданні достовірно встановлено той факт, що відповідач [PERSON] зобовязаний повернути позивачу [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 2550 євро, 852 доларів США, 90 злотих, 600 гривень, що в перерахунку на національну валюту відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ, становить 116073,93 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що кінцевою датою повернення боргу є 20.03.2016 року. Таким чином, 3 % річних за неналежне виконання відповідачем [PERSON] зобов'язання щодо повернення боргу в сумі 116073,93 гривень за період з 21.03.2016 року по 23.01.2018 року складають 6421,00 грн. (116073,93:365х673х 3:100 = 6421,00) /а.с. 4/. Крім цього, індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання становить 31442,99 грн. ((101,0 (березень 2016):100) х (103,5 (квітень 2016):100) х (100,1 (травень 2016):100) х (99,8 (червень 2016):100) х (99,9 (липень 2016):100) х (99,7 (серпень 2016):100) х (101,8 (вересень 2016):100) х (102,8 (жовтень 2016):100) х (101,8 (листопад 2016):100) х (100,9 (грудень 2016):100) х (101,1 (січень 2017):100) х (101,0 (лютий 2017):100) х (101,8 (березень 2017):100) х (100,9 (квітень 2017):100) х (101,3 (травень 2017):100) х (101,6 (червень):100) х (100,2 (липень 2017):100) х (99,9 (серпень 2017):100) х (102,0 (вересень 2017):100) х (101,2 (жовтень 2017):100) х (100,9 (листопад 2017):100) х (101,0 (грудень 2017):100) х 116073,93 = 31442,99) /а.с. 4, а.с. 4 на звороті/. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику, а розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобовязань. Відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. З урахуванням вищезазначених норм, а також врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63 цс 13, з якої вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що боргова розписка, яка підтверджує укладення договору позики, засвідчує факт передачі коштів позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON] Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач дійсно отримав від позивача 2550 євро, 852 доларів США, 90 злотих, 600 гривень, пропустив строк виконання зобов'язання, оскільки у позикодавця [PERSON] наявний борговий документ-розписка про отримання позичальником [PERSON] грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобовязання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] слід задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики, яка становить 116073,93 коп., 3% річних за весь час прострочення боргу в розмірі 6421,00 грн., суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 31442,99 грн., а всього 153936 грн. Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 1539,36 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved