Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивач в особі Акціонерного товариства «Запорізький Виробничий Алюмінієвий Комбінат» звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Остренко Алла Василівна про визнання правочину (довіреності) недійсним, вказавши в позові, що 20 березня 2015 року Публічним акціонерним товариством «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» в особі генерального директора Котюка Олександра Володимировича, видана довіреність на ім`я [PERSON] . Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А.В. та зареєстрована в реєстрі за №385. Позивач зазначає, що зміст довіреності від 20 березня 2015 року не відповідає Статуту Товариства та суперечить ст.ст. 203, 238, 1003 Цивільного кодексу України, оскільки повноваження генерального директора ПАТ «ЗАлК», які передбачені Статутом Товариства, та викладені у редакції, що діяла на момент складання довіреності різняться зі змістом довіреності. Так, відповідно до Статуту до компетенції Генерального директора належить укладання та підпис від імені Товариства правочинів (угод), договорів, контрактів, з врахуванням обмежень, передбачених Статутом. Зокрема вказані обмеження описані в розділі 9 Статуту, а саме: «9.3. До виключної компетенції Загальних зборів відносяться наступні питання: 22) прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства. 9.4. Повноваження з вирішення питань, що належать до виключної компетенції Загальних зборів, не можуть бути передані іншим органам Товариства. 9.6. Рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 і більше відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства, приймається більш як 50 відсотками голосів акціонерів від їх загальної кількості. 9.42. До виключної компетенції Наглядової ради належать: 21) прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства». Згідно підпункту 20 пункту 9.57 розділу 9 Статуту, до компетенції Генерального директора належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, становить до 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства. 9.57. До компетенції генерального директора належить: 20) вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить до 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства. Таким чином, на момент вчинення Довіреності від 20.03.2015 року, генеральний директор ПАТ «ЗАлК» був наділений цивільною дієздатністю лише в межах повноважень передбачених Статутом. Проте, не дивлячись на це, 20 березня 2015 року ПАТ «ЗАлК» в особі генерального директора Котюка Олександра Володимировича було видано довіреність на ім`я [PERSON] на вчинення дій серед яких: укладати від імені Товариства будь-які правочини, угоди, договори, контракти, в тому числі зовнішньоекономічні та трудові, без будь-яких обмежень; укладати, змінювати, розривати будь-які цивільно-правові, господарські, трудові, адміністративні угоди (договори), зовнішньоекономічні контракти, визначаючи умови цих правочинів на власний розсуд, здійснювати інші дії з розпорядження майном та грошовими коштами Товариства відповідно до Статуту та внутрішніх правил Товариства; передавати всі або частину своїх повноважень, передбачених цією довіреністю, третім особам. З наведених вище норм випливає, що представник є особою, яка уповноважена вчиняти лише ті правочини від імені довірителя, якого він представляє на підставі довіреності, право на вчинення яких має особа, яку він представляє, і ці дії повинні бути правомірними, конкретними і здійсненними. Вказаною довіреністю ПАТ «ЗАлК» в особі Генерального директора Котюка О.В. представнику було надано право укладати від імені Товариства будь-які правочини, угоди, договори, контракти, в тому числу зовнішньоекономічні та трудові, без будь-яких обмежень. Таким чином, позивач вважає, що довіреність від 20 березня 2015 року, видана Публічним акціонерним товариством «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на ім`я [PERSON] від 20.03.2015 р., є недійсною. У судовому засіданні представник позивача, обґрунтовуючи свої позовні вимоги письмовими доказами, просив суд визнати недійсною довіреність від 20 березня 2015 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Остренко Аллою Василівною та зареєстрована в реєстрі за №385., на підставі якої Публічне акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» уповноважило [PERSON] укладати від імені Товариства будь-які правочини, угоди, договори, контракти, в тому числі зовнішньоекономічні та трудові, без будь-яких обмежень. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову. Свої заперечення виклала письмово у відзиві на позов та додаткових письмових поясненнях, а усно суду пояснила, що довіреність, видана АТ «ЗАлК» на ім`я Відповідача, повністю відповідала чинному законодавству. Вказана Довіреністю надавала Відповідачу повноваження, обсяг яких не перевищував повноваження Генерального директора АТ «ЗАлК» як довірителя згідно з Статутом АТ «ЗАлК». При зверненні до суду Позивач не обґрунтував порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав та інтересів. Майже 2 роки і 6 місяців Довіреність не створює правових наслідків для Позивача у зв`язку з припиненням її дії. А також, представник відповідача вважає, що спір між Позивачем та Відповідачем непідсудний судам України. На підставі чого, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Остренко Алла Василівна у судове засідання не з`явилась, але надала суду свої письмові пояснення з яких вбачається, що нею, на виконання ст. 44 Закону України «Про нотаріат», був перевірений обсяг повноважень Генерального директора Позивача і встановлено наступне: Генеральний директор мав право на видачу довіреностей. Зміст довіреності не суперечив обсягу цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи. За довіреністю Генеральний директор передав той обсяг повноважень, який мав сам. Тобто, усі обмеження, передбачені Статутом та діючим законодавством для Генерального директора зберігались й для Відповідача як представника по довіреності. Підстав для відмови у проведенні нотаріальної дії не було. Враховуючи зазначене, посилання Позивача на невідповідність Довіреності Статуту та законодавству вважає безпідставними. Також, нотаріус звернула увагу, що вказані обставини вже були встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2019 року, постановою Запорізького апеляційного суду від 22.01.2020 року та згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи. Крім того, нотаріус вважає, що позивачем не доведено порушення свого права оскаржуваною Довіреністю, яка втратила свою чинність 2,4 роки тому - 20.03.2018 р. Отже, нотаріус вважає, що за таких обставин, у задоволенні позову має бути відмовлено. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З оглянутих в судовому засіданні матеріалів вбачається, що 20.03.2015 року ПАТ «ЗАлК», в особі генерального директора Котюка Олександра Володимировича, видана довіреність на ім`я [PERSON] . Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А.В. та зареєстрована в реєстрі за №385. Вказаною довіреністю ПАТ «ЗАлК» в особі Генерального директора представнику було надано право укладати від імені Товариства будь-які правочини, угоди, договори, контракти, в тому числу зовнішньоекономічні та трудові, без будь-яких обмежень. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення . Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (п. 20 Постанови Пленуму). Згідно узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених у листі від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вважаємо, що відповідно до змісту ст. 230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є заповіт, довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19 липня 2006 р. у справі N 6-7182св06. Представник позивач в судовому засіданні зазначав що зміст довіреності від 20 березня 2015 року не відповідає Статуту Товариства та суперечить ст.ст. 203, 238, 1003 Цивільного кодексу України, оскільки повноваження генерального директора ПАТ «ЗАлК», які передбачені Статутом Товариства, та викладені у редакції, що діяла на момент складання довіреності різняться зі змістом довіреності, оскільки на момент вчинення Довіреності від 20.03.2015 року, генеральний директор ПАТ «ЗАлК» був наділений цивільною дієздатністю лише в межах повноважень передбачених Статутом. Проте такі твердження є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008). Фактично позивач обґрунтовує невідповідність волевиявлення її внутрішній волі тим, що відповідач ввів її в оману (ст. 230 ЦК України), проте судом вище уже було зазначено, що ст. 230 ЦК України не підлягає застосуванню до односторонніх правочинів, якою є оспорювана довіреність. Твердження про відсутність у позивача волевиявлення на видачу довіреності спростовуються матеріалами справи і письмовими поясненнями нотаріуса. В письмових поясненнях приватного нотаріуса Остренко А.В. зазначено, що що нею, на виконання ст. 44 Закону України «Про нотаріат», був перевірений обсяг повноважень Генерального директора Позивача і встановлено наступне: Генеральний директор мав право на видачу довіреностей. Зміст довіреності не суперечив обсягу цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи. За довіреністю Генеральний директор передав той обсяг повноважень, який мав сам. Тобто, усі обмеження, передбачені Статутом та діючим законодавством для Генерального директора зберігались й для Відповідача як представника по довіреності. Підстав для відмови у проведенні нотаріальної дії не було. За твердженнями Позивача Довіреність, не відповідає актам цивільного законодавства, зокрема, ч. 1 ст. 238 ЦК України, оскільки не містить деталізованого переліку обмежень і дій, які не має право вчиняти представник за довіреністю. Зокрема, Позивач посилається на обмеження прав Генерального директора (довірителя] згідно з наступними нормами Статуту АТ «ЗАлК»: виключна компетенція загальних зборів акціонерів приймати рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість предмету такого правочину перевищує 25% вартості активів Товариства (підпункт 22 пункту 9.3. Статуту); виключна компетенція наглядової ради приймати рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість предмету такого правочину становить від 10% до 25% вартості активів Товариства (підпункт 21 пункту 9.42 Статуту); компетенція Генерального директора вчиняти правочин, якщо ринкова вартість предмету правочину не перевищує 10% вартості активів Товариства (підпункт 20 пункту 9.57 Статуту). Вказане на думку Позивача свідчить про обмеження прав Генерального директора за Статутом АТ «ЗАлК» і мало бути відображено у Довіреності. Суд з такою позицією Позивача не погоджується з наступних мотивів: По-перше, була відсутня необхідність зазначення у Довіреності усіх вказаних Позивачем обмежень, оскільки такі обмеження були встановлені законом і в силу цього були обов`язковими для представника. ЦК України не містить норми, яка б зобов`язувала нотаріуса відображати у тексті довіреності норми закону. Закон України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент нотаріального засвідчення довіреності) передбачав наступне: саме наглядовою радою вчиняється правочин, якщо ринкова вартість предмету правочину становить від 10% до 25% вартості активів Товариства (ч. 1 ст. 70 Закону); виключно загальними зборами акціонерного товариства вчиняється правочин, якщо ринкова вартість предмету такого правочину перевищує 25% вартості активів Товариства (ч. 2 ст. 70 Закону). Таким чином, на момент нотаріального засвідчення правочину на рівні законодавства були визначені обмеження по укладанню правочинів від імені акціонерного товариства, які були доведені до відома населення і в силу цього обов`язковими для Відповідача при виконанні Довіреності. Цивільне законодавство не містить вимоги щодо обов`язкового включення до змісту довіреності усіх положень нормативно-правових актів, які містять обмеження по вчиненню правочинів, оскільки дотримання законів обов`язкове для представника при укладанні правочинів незалежно від того, чи відображені такі обмеження у довіреності. Відповідач, діючи за Довіреністю, укладав правочини з дотриманням норм законодавства. Позивач не надав доказів, які б свідчили про протилежне. По-друге, жодне положення Довіреності не свідчить про передачу Відповідачу більшого обсягу повноважень, аніж тих, якими був наділений довіритель. Навпаки, у Довіреності було чітко зазначено, що Генеральний директор АТ «ЗАлК» діє на підставі Статуту АТ «ЗАлК», а повірений наділяється правом «укладати, змінювати, розривати будь-які цивільно-правові, господарські, трудові, адміністративні угоди (договори), зовнішньоекономічні контракти, визначаючи умови цих правочинів на власний розсуд, здійснювати інші дії з розпорядженням майном та грошовими коштами товариства відповідно до Статуту та внутрішніх правил Товариства». Посилання у Довіреності на Статут АТ «ЗАлК» як підставу повноважень довірителя та неодноразова вказівка на Статут в контексті повноважень, які передавалися, виключали неправильне сприйняття обсягу та характеру прав, які передавалися за Довіреністю. Отже, відсутні підстави стверджувати, що Довіреність не відповідала законодавству. Крім того, позивачем не було доведено наявності порушеного права. Як зазначив Касаційний цивільний суд у Постанові від 10.08.2020 р. у справі № 372/944/18: «При вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце...»; «Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Встановивши, що позивачі за допомогою належних і допустимих доказів не довели порушення їх прав внаслідок укладення іпотечних договорів, які вони уклали добровільно за власним волевиявленням, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову». Таким чином, Позивач мав довести належними і допустимими доказами конкретні факти, що свідчать про порушення його прав оскаржуваною Довіреністю, яка нечинна більше 2 років, і такі факти не можуть бути абстрактними і теоретичними. А надані Позивачем 24.09.2020 р. документи є неналежними і недопустимими, не супроводжуються обґрунтуваннями Позивача щодо фактів, які вони доводять щодо їх належності. За таких обставин відсутні будь-які підстави вважати, що Довіреність не відповідала законодавству, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed