Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вищевказаним позовом про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 12 травня 2006 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 21800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказує, що позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом утворилась заборгованість у сумі 89029,77 грн., яка складається з: 9830,97 грн. - заборгованість за кредитом; 79198,80 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Крім того, позивач зазначає, що від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 54982,78 грн., яка була задоволена рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 29.11.2013 року, різниця становить 36249,34 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1702,35 грн. - штраф (процентна складова). Таким чином, вважає, що заборгованість до стягнення становить 36249,34 грн. та на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк». На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.05.2006 року у розмірі 36249,34 грн.; судові витрати у розмірі 1762,00 грн. 07 серпня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.25). У судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у позовній заяві просив про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву до суду не надходили. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 23 листопада 2018 року постановлено про заочний розгляд справи за відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст.ст.280, 281 ЦПК України. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наданих доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 12 травня 2006 року між сторонами укладений договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.9). Відповідач [PERSON] порушив умови даного договору, не вносив своєчасно кошти на погашення кредитів, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитами станом на 29.03.2013 року у розмірі 54982,78 грн., яка складається: заборгованість за кредитом у розмірі 9830,97 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 42057,39 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2594,42 грн. - штраф (процентна складова). Судом також встановлено, що Банк звертався раніше до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] та заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 29 листопада 2013 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості позовні вимоги задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості по кредитному договору 54982 грн. 78 коп., судовий збір в сумі 549 грн. 83 коп., а всього 55532 грн. 61 коп. Рішення суду набрало законної сили 10.12.2013 року (а.с.10). Вказаним судовим рішенням заборгованість була нарахована станом на 29.03.2013 року, кредитний договір між сторонами розірваний не був, однак з відповідача стягнута заборгованість за договором в повному розмірі, а саме 54982,78 грн., яка включає заборгованість за кредитом, по процентам за його користування, штрафу та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з новою позовною заявою банк ставить питання про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по кредиту та відсоткам за користування кредитом, а також штрафи (фіксована частина та процентна складова) за період з часу ухвалення рішення (29.11.2013 року) по час нового звернення до суду та станом на 31.05.2018 року за кредитним договором від 12.05.2006 року у розмірі 36249,34 грн. та знову ставить вимогу про стягнення тіла кредиту в сумі 9830,97 грн., яка вже була стягнута раніше рішенням суду. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до статей 629, 525, 612 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 154цс18. Отже, позивач АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на звернення до суду з вимогою про повернення суми кредиту та відсотків за його користування та пені у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, що підтверджується рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 29.11.2013 року. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Суд враховує роз'яснення, які містяться в пункті 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Беручи до уваги, що раніше банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредиту, звернувшись до суду червні 2013 року з вимогою про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 54982,78 грн., чим змінив строк виконання основного зобов'язання. З урахуванням викладеного, оцінюючи наявні по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємному зв'язку у їх сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, так як позивачем вибраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до ст.16 ЦК України, оскільки рішенням суду з відповідача була стягнута в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує те, що оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим судові витрати за рахунок відповідача не компенсуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed