Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2019 року звернулася до суду з цим позовом та просила стягнути з відповідача [PERSON] суму основного боргу за договором позики у розмірі 48 920 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення позики та відсотки за користування позикою на момент постановлення рішення суду і судовий збір. В обґрунтування позову зазначає, що вона 09.05.2018 року позичила [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 дол. США, строком повернення до 09.06.2018 року. Вказане підтверджується розпискою, власноручно написаною [PERSON] . До сьогоднішнього часу остання борг не повернула, незважаючи на письмові заяви-вимоги. Оскільки відповідач порушила взяті на себе зобов`язання, вона має сплатити не лише заборгованість, а і передбачені чинним законодавством 3% річних. На виконання зобов`язання просить стягнути з відповідача заборгованість згідно розписки гривневий еквівалент 2000 доларів США на момент звернення до суду у розмірі 48 920 грн.; також 3% річних з вказаної суми, починаючи з 10.06.2018 року. Крім того, позивач, як позикодавець, відповідно до ст. 1048 ЦК України має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі на рівні облікової ставки НБУ. З метою захисту своїх прав змушена звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити. Не заперечував проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не прибула повторно. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Оскільки відповідач не повідомила про поважність причин повторної неявки в судове засідання; не подала відзив на позов та представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ст.ст. 1048, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 09.05.2018 року відповідач [PERSON] власноручно написала розписку, згідно тексту якої вона позичила у [PERSON] гроші в сумі дві тисячі доларів США і зобов`язується повернути дані кошти до 09.06.2018 року. Оригінал розписки долучений до матеріалів справи (а.с. 30). 29.10.2019 року позивач направила на адресу [PERSON] вимогу про повернення коштів (а.с. 6-7), однак остання позичені кошти не повернула. Таким чином, судом встановлено наявність між сторонами позикових відносин. Оскільки у визначений у розписці строк кошти [PERSON] повернуті не були, в позивача були підстави для звернення з даним позовом. Позивач просить стягнути з відповідача гривневий еквівалент суми боргу 2000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 18.11.2019 року у розмірі 48 920 грн., що узгоджується з вимогами ст. 533 ЦК України щодо валюти виконання грошового зобов`язання. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки у тексті розписки учасники договору не визначили розмір процентів за користування коштами, тому обґрунтованими суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 3% річних за період з 10.06.2018 року по 20.01.2020 року (день постановлення рішення суду) у розмірі 2303,75 грн. Що ж до стягнення відсотків за користування позиченими коштами за період з 10.06.2018 року по 20.01.2020 року, то суд вважає зазначені вимоги безпідставними. Посилання позивача на положення ст. 1048 ЦК України є хибними, оскільки відсотки у розмірі облікової ставки НБУ позивач просить стягнути за період з 10 червня 2018 року по день постановлення рішення суду, хоча договір позики укладений між сторонами на визначений строк з 09 травня 2018 року до 09 червня 2018 року. Проценти (плата за користування кредитом) можуть нараховуватися виключно в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу вказаного строку нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ (що підтверджується висновками Великої палати Верховного Суду п. 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Ухвалюючи рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] . Також відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial