Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач в квітні 2016 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що з 1985 року по 2013 року він працював, з відповідними переведеннями та звільненнями, на підприємствах ДП «Львіввугілля» та на ПАТ «Шахта «Надія» з повним робочим днем під землею. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою. Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому було встановлено 55 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. Внаслідок отримання професійного захворювання йому було завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань. Просить стягнути з ДП «Львіввугілля» на його користь 5 000 грн., а з ПАТ «Шахта «Надія» - 25 000 грн. в відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок отримання професійного захворювання. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, позивач суду вказав, що в нього підземного стажу 17,5 років, він працював в якості: гірничого робітника, робітника очисного вибою та машиністом гірничих виїмкових машин. Умови праці були: вологість, шум, вібрація, пил, робота на колінах. Це призвело до того, що він захворів на хронічний бронхіт і радикуліт. При ходьбі у нього задишка, не може довго стояти на ногах, виконувати фізичну роботу також не може. Постійно лікується. Уточнивши вказав, що на шахті ПАТ «Надія» він працював з 19.12.2000 року по 21.06.2013 року, а до того працював на шахті № 3 «Великомостівська», № 4 «Великомостівстка» та на шахті «Червоноградській». Представник відповідача ДП «Львіввугілля» проти позову заперечив вказав, що позивачу 21.11.2013 року МСЕК встановила втрату професійної працездатності 55% і 3 групу інвалідності по профзахворюванню. Позивач працював на ВП «Шахта «Червоноградська» з 06.10.1998р. р 16.01.1999р. підземним гірничим робітником 3 розряду, і з 16.01.1999р. по 24.05.1999р. робітником усного вибою. Позивач працював менше року на підземних роботах на ВП «Шахта «Червоноградська». Після ВП « Шахта «Червоноградська» він поступив на роботу з 19.12.2000 року гірником очисного вибою І розряду на шахту № 9 «Великомостівська» (тобто в даний час «Шахта Надія»), 07.09.2002 року він був звільнений з Шахти № 9 «Великомостівська» по ініціативі робітника. 03.06.2003 року він був прийнятий на роботу підземним гірником очисного вибою 5 розряду на ДВАТ Шахту «Надія». 21.06.2013 року він був звільнений з роботи з ДВАТ Шахти «Надія» по ініціативі працівника. В час роботи ВП « Шахта (Червоноградська» він не мав ніяких захворювань. Це підтверджується висновком медкомісії, які він проходив в час роботи на ВП «Шахта «Червоноградська». При поступленні на роботу 19.12.2000 року на Шахту № 9 «Великомостівська» (в даний час ДВАТ Шахта «Надія») він проходив медкомісію і був признаний працездатним. До звільнення з ДВАТ Шахта «Надія» 21.06.2013 року позивач щорічно проходив (медкомісію і визнавався працездатним. Звільнився він з шахти не по стану здоров'я, а по ініціативі працівника. Згідно висновку МСЕК від 21.11.2013р. він був визнаний інвалідом 3 групи з втратою працездатності 55%. Вважає, що суд повинен в позові до ДП «Львіввугілля» відмовити, а позов до ПАТ «Шахта «Надія» - задоволити. Представник відповідача ПАТ «Шахта «Надія» в судове засідання не з'явився, на попередньому судовому засіданні проти позову заперечив, вказав, що як стверджується копією заяви [PERSON] складеної на ім'я директора підприємства, той при своєму працевлаштуванні просить прийняти його на шахту в шкідливі умови праці. У даній заяві вказує що з правилами внутрішнього розпорядку, умовами праці, наявності на робочому місці небезпечних і шкідливих факторів, наслідків їх впливу на здоров'я та правами на пільги компенсації за роботу в таких умовах ознайомлений і згідний. Наявність моральної шкоди не визначена прямим наслідком роботи в шкідливих умовах праці, що позивачем не доведено. [PERSON], не надано суду жодних підтверджуючих даних, щодо звернення із скаргами у заклади охорони здоров'я в наслідок погіршення стану здоров'я, після встановлення йому стійкої втрати працездатності. вважає позов необґрунтованим і таким, що до задоволення не підлягає. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 10.08.1985 року, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11.11.2013 року, вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 18 років 01 місяць. Згідно виписки із акту огляду МСЕК серії 10 ААА від 21.11.2013 року виданої міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК [PERSON] вперше було встановлено 55 % ступеня втрати працездатності. Відповідно до довідки Серії 10 ААА № 265090 від 18.11.2014 року виданої міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК [PERSON] встановлено повторно 55 % ступеня втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності, що стверджується копією довідки серії 10 ААВ № 706458 від 18.11.2014 року. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Враховуючи наведене, характер заподіяння позивачу моральної шкоди, глибину його фізичних та душевних страждань, виходячи із засад виваженості та справедливості, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, але частково. Втративши працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з втратою працездатності та трудовим каліцтвом, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. При розподілі матеріальної відповідальності відповідачів, суд бере до уваги те, що стаж роботи позивача на підземних роботах в системі ДП «Львіввугілля» становить 6 років 09 місяців 06 днів, а в ПАТ «Надія» - 11 років 10 місяців 7 днів.

Outcome: approved