Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивача [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В житловому приміщені зареєстровано три особи, в тому числі і відповідач [PERSON] . Відповідач в зазначеній квартирі не проживає більше двох років, є громадянином Німеччини та постійно проживає в м.Швайнфурт. 15 серпня 2019 року сторонами було подано до відділу з питань реєстрації місця проживання осіб Дніпровської РДА заяву про зняття відповідача з місця реєстрації, проте отримано відмову у зв`язку з технічною неможливістю зняття з реєстрації місця проживання особи без паспорта громадянина України. Оскільки відповідач не проживає за вказаною адресою, втратив право на користування квартирою. Виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим порушуюся права позивача, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду за захистом свої прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали суду позивачем отримано 28 жовтня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Копію даної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано 07 жовтня 2019 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень також подано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 150 Житлового кодексу УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім`ї. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 06 грудня 2005 року, виданим на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 28 листопада 2005 року №2242-С/КІ (а.с. 4). За відомостями Електронного реєстру територіальної громади м.Києва, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Як убачається з матеріалів справи, 15 серпня 2019 року [PERSON] звертався до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА із заявою про зняття з реєстрації місця проживання, зазначивши своє постійне місце проживання Німеччину(а.с. 10-зворот), проте у знятті з реєстрації місця проживання відмовлено на підставі п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, а саме: подано не повний пакет документів (відсутній документ до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання) (а.с. 13). З нотаріально посвідченої 19 серпня 2019 року заяви громадянина Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] , вбачається, що останній дає згоду на зняття його з реєстрації місця проживання та перебування за адресою [ADDRESS] (а.с.5). У своїй позовній заяві позивач стверджує, що відповідач не проживає за місцем реєстрації більше двох років, проживає в м.Швайнфурт, Федеративна Республіка Німеччина, відповідачем таке твердження не спростовано. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] протягом строку, що перевищує один рік (на дату звернення з позовом до суду), що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Позивач, серед іншого, просить зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за місцем проживання. Однак, суд не є органом, що здійснює зняття особи з реєстрації місця проживання, даний позов пред`явлено до [PERSON] , а не до органу, вповноваженого здійснювати зняття особи з реєстраційного обліку. Більше того,зняття особи з реєстрації місця проживання є одним із наслідків визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому, суд враховує, що після набрання даним рішенням законної сили позивач в праві подати рішення суду на виконання до уповноважених органів. Отже дана вимога позову є передчасною, у зв`язку з чим позов у цій частині вимог не підлягає задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40грн. На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у вищевказаному розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: partial