Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивач в лютому 2014 року звернулася з даним позовом до суду, посилаючись на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 02 вересня 1961 року. Від шлюбу позивач з її чоловіком мають дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В 1988 році чоловік позивача [PERSON] був прийнятий в члени садового товариства «Ветеран-3», йому була виділена земельна ділянка площею 500 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. В 1988 році позивач разом зі своїм чоловіком почали освоювати земельну ділянку, висадили дерева, кущі і розпочали будівництво садового будинку та був побудований приблизно в 1990 році. У 1994 році чоловік позивача приватизував земельну ділянку на своє ім»я. Після смерті [PERSON] позивач стала користуватися будинком одна та сплачувала рахунки по електроенергії та всі необхідні внески. В липні 2013 року позивач дізналась, що відповідач [PERSON] оформила на себе, як на власницю садовий будинок, а земельну ділянку, покійний чоловік позивача подарував дочці [PERSON] ще за його життя. Позивач ніякої згоди на дарування її покійним чоловіком земельної ділянки не надавала, тому оспорюваний договір дарування укладений з порушенням вимог чинного законодавства і має бути визнаний судом недійсним. На підставі вищевикладеного позивач просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 06 листопада 2007 року, яка розташована: Київська область, Вишгородська міська рада, садове товариство «Ветеран-3», укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] 06 листопада 2007 року за № 1445 та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за вищезазначеною адресою, виданий на ім»я [PERSON] У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача [PERSON] проти заявленого позову заперечила в повному обсязі , надавши суду свої письмові заперечення , в яких зазначила, що право власності відповідача на земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 211316 від 26 березня 2009 року, на садовий будинок - свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13 жовтня 2010 року. Відповідач є членом садового товариства «Ветеран-3», сплачує членські внески, оплачує кошти за електроенергію, інші витрати на утримання садового будинку та ділянки. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин вказаних в позовній заяві. Крім того, позивач в березні 2010 року отримуючи спадщину знала, що не є власницею садового будинку та земельної ділянки, оскільки не отримала на них свідоцтва про право на спадщину. Третя особа в судове засідання не з'явилася, повідомлена про розгляд справи належним чином, причини неявки в судове засідання суду не відомі. Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 вересня 1961 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтв про шлюб серії [NUMBER], зареєстрований Московським бюро ЗАГС м. Києва, актовий запис № 223. В період шлюбу [PERSON] 14.09.1998 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,051 га , що розташована на території Вишгородської міської ради , с/т «Ветеран-3» на підставі рішення виконкому Вишгородської міської ради №196 від 21.07.1998 року шляхом безоплатної приватизації. Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 06 листопада 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1445, [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,051 га, кадастровий номер 3221810100380460117, розташовану в с/т «Ветеран-3» на території Вишгородської міської ради Київської області, передану у власність [PERSON] для ведення садівництва на підставі рішення Вишгородської міської ради від 21 липня 1998 року за № 196. На підставі вказаного договору дарування земельної ділянки [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 211316 від 26 березня 2009 року (а.с.7). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], зареєстроване відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис № 17713. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 жовтня 2010 року, власником садового будинку за адресою: [ADDRESS], площею 93,3 кв.м. являється [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав, виданого комунальним підприємством Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» 25 листопада 2010 року (а.с.8,10). Відповідно до ст. ст. 17, 22 ЗК УРСР 1990 року, ст. 24 КпШС України земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.203 п.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Також згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що на момент укладення договору дарування, земельна ділянка знаходилась у користуванні [PERSON] на праві приватної власності, видана на підставі рішення виконкому Вишгородської міської ради народних депутатів № 196, від 21 липня 1998 року. Відповідно до договору [PERSON] набула право приватної власності на земельну ділянку з моменту прийняття дарунку та переоформлення державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 211316 від 26 березня 2009 року. Позивач оспорює названий правочин з тих підстав, що на подарованій земельній ділянці знаходяться належні позивачу будівлі і споруди, про що знали сторони правочину. Позивач вважає, що названа обставина є обтяжуючою, яка обов'язково повинна була бути вказана в договорі дарування, а також доля таких будівель. Проте такі твердження позивача не ґрунтуються на вимогах закону і є помилковими. Пункт 1.11 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачає правило, що про встановлене обмеження (обтяження) та його зміст нотаріус зазначає в тексті договору. Поняття «обтяження» розкрито у Законі України «Про реєстрацію речових прав та їх обтяжень». Згідно цього Закону обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Позивач не надала суду доказів проте, що будівлі та споруди , які були розміщені на подарованій відповідачу земельній ділянці належала її чоловіку на момент укладання договору дарування. Тому твердження позивача про те, що дані про будівлі на подарованій земельній ділянці повинні відображатися в договорі дарування є безпідставними. Помилковими є також посилання позивача на те, що оспорений ним договір суперечить вимогам ст.120 ЗК України. Стаття 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Не є переконливими також твердження позивача про те, що на подарованій земельній ділянці знаходиться належне їй майно, а тому при укладанні спірного договору необхідна була її згода, оскільки позивачем всупереч ст.60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів, що вказане майно належало її чоловіку та після його смерті позивач успадкувала вказане майно. Крім того, суд звертає увагу на те, що спірна земельна ділянка належала [PERSON] на праві особистої власності , оскільки набута ним шляхом приватизації та він мав право особисто розпоряджатися належним йому майном на свій розсуд. Проаналізувавши загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.. 203 ЦК України, суд не знайшов підстави для визнання договору дарування земельної ділянки від 06.11.2007 року недійсним, оскільки жодна вимога з ст.. 203 ЦК України, сторонами не порушувалась. Згідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Таким чином, оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородська міська рада, садове товариство «Ветеран-3», виданий на ім»я [PERSON] Суд, оцінюючи належність та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є необґрунтованими, а тому не можуть бути задоволені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed