Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач в березні 2016 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, що залишилось від [PERSON], померлого 25 жовтня 2014 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є сином [PERSON]. В жовтні 2014 року його батько помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належну й ому 1/4 частку квартири № 52, розташованої в будинку № 83 по вул. Пролетарська у місті Донецьку Донецької області, що є у спільній частковій власності. Єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] за заповітом та за законом першої черги є він - його син. Інших спадкоємців у померлого [PERSON] не має. В установленому законом порядку та визначені строки він звернувся до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини від померлого [PERSON], але йому було відмовлено в оформленні спадщини із-за відсутності правовстановлюючих документів на спадкову частку квартири. Визнання права власності на 1/4 частку квартири № 52, розташованої в будинку № 83 по вул.Пролетарська у місті Донецьку Донецької області, що залишилась від [PERSON], померлого 25 жовтня 2014 року необхідно позивачу для реалізації свого набутого права на прийняття спадщини від померлого батька. Позивач в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Належно повідомлений представник третьої особи в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, вирішення справи залишив на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено на підставі свідоцтва про народження (а.с. 9) батьками позивача по справі є [PERSON] та [PERSON]. 25 жовтня 2014 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частки квартири № 52, розташованої в будинку № 83 по вул. Пролетарська у місті Донецьку Донецької області. Зазначена частка нерухомого майна на праві власності, але без державної її перереєстрації, належала батькові позивача по справі [PERSON], яка є у спільній частковій власності з його сином [PERSON], тобто позивачем по справі (а.с. 20-25; 26; 27). За життя, [PERSON], який є батьком позивача по справі, зазначену частку спадкового майна спадкував своєму синові [PERSON], тобто позивачу по справі. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла 11 жовтня 2016 року (а.с. 132). Отже, єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] за заповітом та за законом першої черги є його син, позивач по справі [PERSON] З огляду на це суд зазначає наступне. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В частині 1 статті 1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають в тому числі діти спадкодавця. Згідно ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач по справі звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини від померлого 25.10.2014 року батька [PERSON], але йому було відмовлено в оформленні спадщини. Даний факт підтверджено постановою про відмову вчинення нотаріальних дій від 04.02.2016 року (а.с. 12). Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відсутність у позивача по справі правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, не може бути для позивача по справі перешкодою у прийняті спадщини від померлого батька, оскільки зазначене майно він фактично прийняв від свого померлого 25.10.2014 року батька [PERSON], від спадщини не відмовлявся, яке відповідно до вимог ст. 321 ЦК України є непорушним. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved