Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики у сумі 25 460,00 доларів США та 3 200,00 Євро, з підстав порушення відповідачем умов Договору в частині своєчасного погашення заборгованості. На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів роз`єднано в самостійні провадження. Виділено в самостійне провадження позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, номер справи 755/16659/20 (Провадження № 2/755/6573/20). (а.с. 7-8) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. (а.с. 10-11) 17 листопада 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 07 грудня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва підготовче засідання закрито, та справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. (а.с. 64-65) Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, що містить письмовий відзив на позовну заяву (а.с. 77), додатково зауважив, що жодних договорів позики відповідач із позивачем не укладала, матеріали справи не містять доказів ані щодо договірних зобов`язань сторін, ані щодо пересилання позивачем коштів відповідачу, зокрема, щодо виконання договірних зобов`язань, тому представник вважає позов надуманим та безпідставним. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року у справі № 761/44318/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, в порядку поділу майна подружжя визнано за: [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 594 191,15 грн. як частку у спільній сумісній власності подружжя. В іншій частині позову - відмовлено. (а.с. 28-50) Так, рішенням суду встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 23 грудня 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року. Від шлюбу сторони мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року сторони [PERSON] та [PERSON] не проживають разом з 2004 року, спільне господарство не ведуть. Згідно матеріалів справи, за допомогою банківської системи грошових переводів MoneyGram у період з 17.03.2015 року по 31.12.2017 року [PERSON] здійснено банківські переводи грошових коштів на ім`я [PERSON] , [PERSON] . (а.с. 22-27) Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). (ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України) Згідно із положеннями ст. 1051 Цивільного кодексу України , якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16-ц) Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. (постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц) Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення представників сторін даного спору, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошових коштів у сумі 25 460,00 доларів США та 3 200,00 Євро як коштів, отриманих згідно змісту позики за договором позики, - оскільки судом встановлено, що між сторонами не укладено жодного письмового договору позики, який би містив всі істотні умови вказаного виду договору, зокрема, щодо дати укладення договору, суми позики, строку настання виконання зобов`язання та підписи сторін Договору, в матеріалах справи відсутній будь-який письмовий документ (договір/розписка) із підписом відповідача на підтвердження факту отримання відповідачем від позивача заявленої суми позики. При цьому, долучені до матеріалів справи виписки грошових переказів за допомогою банківської системи MoneyGram [PERSON] на ім`я [PERSON], [PERSON] не є підтвердженням факту існування між сторонами зобов`язань за договором позики, які б мали правові наслідки виконання боргового зобов`язання. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed