Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог указує про те, що вона з 2007 року проживала із [PERSON] як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. За час спільного проживання у 2013 році за спільні кошти вони придбали автомобіль «Рено Кенго», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] і за домовленістю документи оформили на [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. До спадкового майна померлого входить і указаний автомобіль, придбаний за спільні з позивачем кошти. Спадкоємцями першої черги за законом померлого є його батьки [PERSON], [PERSON] та його діти [PERSON] та [PERSON] Позивач зверталася попередньо до відповідачів з вимогою про визнання за нею права власності на ? частину автомобіля та його добровільний поділ, але їй було відмовлено. Просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON], народження [INFO] та [PERSON], народження [INFO] в період з 14.02.2007 року по 04.01.2016 року, визнати за нею право власності на 1\\2 частину придбаного в період спільного проживання автомобіля «Рено Кенго», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та стягти з відповідачів судові витрати. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та пояснила, що вони із померлим [PERSON] проживали разом однією сім?єю як чоловік та дружина з 14 лютого 2007 року по 04 січня 2016 року. Разом з чоловіком придбавали майно для спільного проживання (меблі, техніку), святкували сімейні свята, відвідували родичів померлого чоловіка у селі, а ті в свою чергу приїздили до них. Згодом вони вирішили придбати спільний автомобіль, у них була певна частина власних заощаджень ( у тому числі 20 тис. грн заощаджень позивача). Крім того, позивач просила у керівництва підприємства, де вони працювали разом із [PERSON], видати їм та їх батькам орендну плату наперед за два роки, частину коштів (20 тис грн.) позичили у [PERSON] . Батьки [PERSON] дали їм 12 тис грн., її мати [PERSON] - 7260 грн, 14 200 склала плата позивачу за оренду паю, 3500 - за оренду паю [PERSON] За автомобілем у 2013 році їздили у м. Рівне, там оформили придбане авто на [PERSON] Автомобіль придбали за 12 тис. дол. США (що на той час складало 98000 грн), для розрахунку з покупцем всі гроші були перераховані на платіжну картку, відкриту на ім'я [PERSON] Придбаним авто вони разом із [PERSON] користувалися, він весь час був у неї вдома, після того як вони розійшлися - [PERSON] не забрав автомобіль, можливо сподівався, що вони знову будуть проживати разом, зараз автомобіль знаходиться у її домогосподарстві. Зазначила, що під час спільного проживання із [PERSON] були випадки, коли після сварки з нею чоловік йшов до батьків, але жив там не більше тижня. Відповідач [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, пояснив, що його син [PERSON] та позивачка постійних спільних шлюбних стосунків не підтримували. У 2011 році у них був конфлікт і з того часу він постійно проживав з батьками. Автомобіль був придбаний сином за його власні кошти (28 тис. грн. йому дали батьками, а решта 70 тис. грн. це його особисті кошти). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що її син [PERSON] проживав разом із позивачкою до 2010 року. З 2011 року він забрав свої речі і переїхав до батьків. Син проживав у позивачки, тоді коли у нього була робота і він отримував якісь кошти, а взимку коли роботи не було - позивач його виганяла і він жив у батьків у селі. Під час спільного проживання вони разом з позивачем придбали різне майно: котел, бойлер, холодильник, меблі, телевізор - все залишилося у будинку позивача. Син приїздив разом з позивачкою до них у село до батьків, вони їм давали продукти харчування. У 2015 році батьки віддали їм свій огород для садіння картоплі і вони приїжджали його разом обробляти. Відповідач [PERSON] позов визнала частково, пояснила, що її батько [PERSON] дійсно проживав разом із позивачем як одна сім?я з 2007 року. Вони із сестрою деякий час приходили до них у гості. Коли батько переїхав жити у село до своїх батьків, він говорив їй, що хоче забрати спірний автомобіль у позивачки і подарувати старшій сестрі, а їй подарувати будинок. Вважає, що спірний автомобіль був придбаний батьком за особисті кошти та належав йому. Аналогічну позицію висловив у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Дегтяренко В.Г. Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 20.09.1997 по 14.05.2006 року, що підтверджено рішенням Пирятинського районного суду від 03.05.2006 та свідоцтвом серії [NUMBER] про розірвання шлюбу, видане відділом РАЦС Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області 10.10.2010. (а.с.88-89, 70). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 2007 року [PERSON] почав проживати з позивачем [PERSON] однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу. 14.03.2013 [PERSON] зареєстрував у Пирятинському ВРЕР УДАІ УМВС України в Полтавській області право власності на автомобіль «Рено Кенго», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], про що отримав свідоцтво (а.с.59). Указаний автомобіль знаходиться у володінні позивача у справі [PERSON], яка просить визнати за нею право власності на ? його частину, оскільки це майно було набуте нею за час спільного проживання та спільні кошти із [PERSON] [INFO] [PERSON] помер (а.с.6). Судом встановлено і сторонами не заперечувалось, що спадкоємцями першої черги за законом померлого є його батьки [PERSON], [PERSON] та його діти [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.4 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне. За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставіст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов'язків. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Аналогічні висновки, висловлені Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13. Звертаючись з позовом до суду, позивач просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю із [PERSON] у період 14.02.2007 року по 04.01.2016 року. для визнання спільно нажитим майном автомобіля [PERSON], придбаного на ім'я [PERSON] 14.03.2013 року. За змістом ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України позивач зобов'язаний довести належними і допустимим доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу заявлених вимог. З метою встановлення фактичних обставин у справі судом були допитані свідки як зі сторони позивача, так і з сторони відповідача, досліджені надані сторонами письмові докази. Свідок [PERSON] пояснив суду, що на прохання позивача у 2013 році він через свого товариша знайшов на продаж автомобіль «Рено-Кенго» у м.Рівне. Вони разом із [PERSON] їздили забирати автомобіль. Там придбали автомобіль приблизно за 95 000 грн. За чиї кошти він був придбаний точно не знає, йому лише відомо, що позивач на роботі просила видати наперед їй орендну плату за паї, так як зібраних на автомобіль коштів не вистачало. [PERSON] також працював з ним на одному підприємстві і свідок часто привозив його з роботи додому (де вони проживали разом з позивачем), у тому числі і після придбання ними автомобіля. Свідок [PERSON] дав показання про те, що працював разом із [PERSON] комбайнерами. Знає, що з 2007 року він став проживати спільно із [PERSON]. Остання позичала у нього кошти на придбання автомобіля в сумі 20 000 грн. Гроші вона йому повернула особисто. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила суду, що з позивачем перебуває у дружніх відносинах і знає, що з 2007 року вона проживала із [PERSON] як сім?я без реєстрації шлюбу. Останній проживав у неї постійно до 2016 року. [PERSON] розповідав їй, що вони разом з позивачем купили автомобіль (частину грошей зібрали, якусь частину дали батьки). Свідок [PERSON] дав показання про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали спільно однією сім?єю близько 9 років. Були випадки, коли він запивав та йшов від неї десь на тиждень, а потім знову приходив. Подружжя разом вели господарство, обробляли город, їздили до батьків у село, його дочка приходила до них у гості. Років три тому вони придбали автомобіль. Так як власних заощаджень не вистачало, просили виплатити їм наперед гроші за оренду землі. Після Нового року у 2016 році [PERSON] пішов жити до батьків. Свідок [PERSON] у судовому засіданні також підтвердила факт проживання позивача з [PERSON] однією сім?єю з 2008 року. Вказує, що вони спілкувалися сім?ями, приходили один до одного у гості на свята. На початку 2016 року вони розійшлися. У 2013 році подружжя придбало автомобіль. Знає, що позивач переводила на платіжну картку [PERSON] гроші, щоб заплатити за автомобіль, так як він їздив за автомобілем в інше місто. Їй відомо про те, що подружжя разом збирали гроші на автомобіль, позичали, брали наперед гроші за оренду паїв. Свідок [PERSON] також пояснила, що з лютого 2007 року [PERSON] перейшов проживати до позивачки. Вони спілкувалися сім?ями, подружжя їздили до батьків [PERSON], обробляли там город, його діти приходили до них додому. [PERSON] інколи «заглядав у чарку», коли це траплялося - йшов жити до батьків тижнів на два. У 2013 році вони для спільного користування придбали автомобіль. Після того, як у 2016 році розійшлися - позивач пропонувала [PERSON] розділити автомобіль шляхом виплати їй компенсації за її половину, але автомобіль він так і не забрав. Свідок [PERSON] дав показання про те, що [PERSON] та позивач проживали разом і деякий час у них були нормальні стосунки. У 2011 році [PERSON] приїхав у с.Кейбалівку, де жили його батьки. Коли свідок заходив до батьків [PERSON] у гості, він весь час був там. У 2013 році [PERSON] придбав автомобіль. Авто знаходилося у дворі у [PERSON], але він хотів його забрати. За рік до смерті [PERSON] говорив, що автомобіль хоче віддати дітям. Свідок [PERSON] дав пояснення про те, що [PERSON] проживав разом із позивачем з 2007 до 2011 року. Потім як була робота - він проживав у позивача, роботи немає - жив у батьків по 2 місяці. У 2013 році він придбав за свої кошти автомобіль, частину йому дали батьки. Автомобіль знаходився у дворі [PERSON], [PERSON] хотів його подарувати старшій доньці. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] його двоюрідний брат. Знає, що він проживав спільно з [PERSON] з 2007 до жовтня 2011 року. На його прохання він забирав його від неї у жовтні 2011 року, а згодом вони забрали його речі і він два місяці жив у батьків. Автомобіль був придбаний у 2013 році ( зі слів [PERSON].) за його власні кошти і кошти батьків. Автомобіль він хотів подарувати дітям. Після 2011 року у них сімейних відносин не було, оскільки він періодично проживав у батьків. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд за внутрішнім переконанням оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Твердження відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що їх син [PERSON] не підтримував сімейних відносин з позивачкою, а проживав там періодично є суперечливими та спростовується здобутими у справі доказами. Факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з лютого 2007 року до січня 2016 року, наявність спільного побуту та спільних друзів, спільний відпочинок, спілкування подружжя з батьками та дітьми [PERSON] від першого шлюбу, придбання ними майна підтверджено в судовому засіданні, зокрема, показаннями допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також з показань свідків вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 2007 року до січня 2016 року проживали разом як чоловік та дружина, мали стосунки, притаманні подружжю, мали взаємні права та обов'язки, піклувалися один про одного, будували спільне життя разом. Відповідачі доказів, які б спростували дані обставини, в ході розгляду справи суду не надали, а ті пояснення, які надали у своїх поясненнях свідки позивача ними не заперечувалися. Посилання відповідачів на те, що [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання у 2011 році не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. У своїх запереченнях самі відповідачі [PERSON] та [PERSON] указують про те, що їх син [PERSON] пішов від [PERSON] 04.01.2016 та з того часу до самої смерті проживав з ними у [ADDRESS] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не заперечували, що подружжя приїздили до них разом у гості на придбаному автомобілі [PERSON], який до цього часу знаходиться вдома у позивача, у 2015 році вони віддали їм свій огород для садіння картоплі і вони приїжджали його обробляти. Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що з 2011 року [PERSON] проживав постійно у батьків у [ADDRESS] так як їх показання були суперечливими та малоінформативними. Сам факт періодичного перебування [PERSON] у батьків не є свідченням його постійного там проживання. З цих підстав також суд оцінює критично показання свідка [PERSON], який є родичем відповідачів, а відтак заінтересований в результатах розгляду справи. Судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний за 98 000 грн, що не заперечувалося сторонами у справі. Під час дослідження у справі обставин щодо джерела коштів, за які було придбано спірне майно, судом здійснено оцінку наданим сторонами доказам: довідкам про доходи [PERSON], [PERSON], заяв [PERSON], її матері [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (які датовані 16.01.2013, що передувало укладанню угоди купівлі-продажу спірного автомобіля) про виплату їм орендної плати за 2013 та 2014 рік наперед, довідкам про виплачені за оренду земельних паїв коштів, зокрема 17 700 грн подружжю [PERSON] та [PERSON], близько 20 000 грн - їх батькам (а.с.11-16,28-30,34-39), показанням свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що подружжя разом збирали гроші на автомобіль, оскільки власних заощаджень не вистачало - позичали, брали наперед гроші за оренду паїв, частину коштів їм дали батьки з обох сторін. Придбаним автомобілем вони спільно користувалися. Свідок [PERSON] пояснив, що саме на прохання позивача він вибирав автомобіль для подружжя та разом із [PERSON] їздив його забирати у продавця. Доводи відповідачів про те, що автомобіль був придбаний за власні кошти [PERSON] не підтверджені належними доказами та спростовуються дослідженими судом доказами у їх сукупності. Той факт, що за період спільного проживання [PERSON] отримував значну частину доходів у вигляді заробітної плати, аніж позивач, не може свідчити лише про його участь у придбанні спірного автомобіля. У період сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] вели спільний побут та бюджет, за спільні кошти придбали інше майно, проводили ремонтні роботи у будинку, де проживали, на що вказували самі відповідачі. Твердження у судовому засіданні свідків та відповідачів про те, що [PERSON] за життя мав намір подарувати спірний автомобіль дочці також не є прямим доказом придбання його за власні кошти, адже жодних доказів письмового розпорядження цим майном на користь дочки (складання заповіту, оформлення договору дарування тощо) за життя [PERSON] суду не надано. Суд зазначає, що позивачем в судовому засіданні доведений факт їх спільного проживання із [PERSON] саме як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 14.02.2007 року по 04.01.2016 року. Факт придбання спірного автомобіля в період проживання сторін однією сім?єю підтверджується тим, що саме в зазначений проміжок часу - а саме 14.03.2013, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], [PERSON] придбав автомобіль, що підтверджується правовстановлюючими документами. Позивачем доведено, що указане майно було придбане внаслідок їх спільної праці з [PERSON] як сім'ї, за рахунок якої вони одержали як спільні так і особисті доходи, внаслідок отримання доходів з інших джерел ( зокрема орендної плати, батьківської допомоги з обох сторін), які були об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. Відповідно до статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, оскільки придбаний за спільні кошти та в період проживання однією сім?єю [PERSON] та [PERSON] автомобіль «Рено Кенго», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], є їх спільною сумісною власністю, та виходячи з рівності часток кожного з них на спірне майно, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину указаного автомобіля, тому вимоги позивачки в цій частині також підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивачки, то понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1025,60 грн відповідно до вимог ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів на її користь в рівних частках - по 256, 40 грн з кожного. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь позивача компенсації витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як убачається з постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.14 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Оскільки позивачем була надана лише угода про представництво у цивільній справі із зазначенням оплати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн, проте не надані розрахунки вказаних витрат, докази їх отримання, то суд позбавлений можливості визначити розмір компенсації за надання правової допомоги, тому в задоволенні вказаних вимог необхідно відмовити через їх недоведеність.

Outcome: partial