Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] подав до Кельменецького районного суду позовну заяву у якій просить винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь 1045 гривень в рахунок повернення боргу та 229 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. В якості підстав позову [PERSON] зазначив, що влітку 2012 року відповідач взяв у нього в борг 1045 гривень. 17 серпня 2012 року відповідач написав розписку в якій пообіцяв повернути борг до 30 серпня 2012 року, однак до даного часу борг не повернув. В судове засідання [PERSON] не з’явився та подав до суду заяву у якій просить слухати справу у його відсутності, підтримує позов і дає згоду на заочний розгляду справи. Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] до суду не з’явився, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Повістку вручено виконавчому органу місцевого самоврядування – Івановецькій сільській раді. Судом були досліджені наступні докази: копія розписки від 17 серпня 2012 року. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики. 17 серпня 2012 року [PERSON] написав розписку згідно якої зобов’язався повернути борг в сумі 1045 гривень [PERSON] до 30 серпня 2012 року. Вказана обставина стверджується копією розписки від 17 серпня 2012 року. По даний час відповідач не повернув позивачу борг в сумі 1045 гривень. Отже, між позивачем та відповідачем відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання. Згідно розписки від 17 серпня 2012 року повернення боргу в сумі 1045 гривень відповідачем мало відбутись в строк до 30 серпня 2012 року. Проте, до вказаної дати та після відповідач, в порушення умов договору та ст.ст. 612, 1049 Цивільного кодексу України, суму позики не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Зобов’язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов’язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604- 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов’язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобов’язання, передбачених договором або законом, зобов’язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином, що передбачено ст. ст. 599 ЦК України. Належним виконанням зобов’язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов’язки сторін зобов’язання. Виходячи з аналізу норм ст. ст. 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день прийняття судового рішення. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі Цивільний кодекс України) зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідач в порушення умов договору, який згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов’язковими до виконання, в порушення ст. 525 Цивільного кодексу України односторонньо відмовився від своїх зобов’язань за цим договором, порушив свої зобов’язання по поверненню суми позики. Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобов’язання, якщо він не виконав його у строк встановлений договором. Згідно ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі та кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором, а згідно ст.1050 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином відповідач порушив передбачене статтею 1046 Цивільного кодексу України право позивача на повернення йому суми позики. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Зокрема з відповідача на користь позивача слід стягнути 1045 гривень в рахунок повернення коштів отриманих за договором позики згідно розписки від 17 серпня 2012 року. У справі немає будь-яких фактичних даних про те, що відповідач [PERSON] своєчасно виконав свої грошові зобов'язання за вказаним вище договором і не порушував умов договору, а відповідач в порушення ст.60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили ту обставину, що відповідно до ст.ст.1048, 1049 Цивільного кодексу України він сплатив борг в сумі 1045 гривень. Вказані вище обставини стверджується взаємним зв'язком наявних у справі доказів, досліджених судом, у їх сукупності. На підставі ст. ст. 192, 525,526, 536,610,611,612,623,625,629,1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року,

Outcome: approved