Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник Волков С.М. звернулась до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] , як законного представника малолітнього [PERSON] , зазначивши, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі зареєстрований її малолітній онук [PERSON] , [INFO] , хоча фактично за вказаною адресою він не проживає з жовтня 2017 року, особистих речей та іншого належного йому майна в квартирі не має, витрат за утримання житла не несе, членом її сім`ї не являється. Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 07.09.2018 року шлюб між відповідачем та її сином [PERSON] розірвано, визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] - місце проживання його матері, відповідача у справі [PERSON] - [ADDRESS] , де він фактично й проживає на протязі двох років і у зв`язку з чим повинен бути там і зареєстрований. Вказала, що відповідач завдає шкоди інтересам її сім`ї, вона хворіє та потребує постійного лікування, а у зв`язку з реєстрацією онука вона не має можливості відчужити належну їй квартиру, томупросила суд постановити рішення про визнання малолітнього онука таким, що втратив право на користування вказаним вище житловим приміщенням. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача Волков С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позові та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Відповідач надала відзив на позовну заяву в якому заперечила проти позову, просила в позові відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] доповнила, що з 2010 року вона постійно проживала в квартирі [ADDRESS] та приймала участь в утриманні даного житла. Їх малолітній син [PERSON] зареєстрований в зазначеній квартирі за їх домовленістю, по місцю реєстрації його батька, з часу народження, та проживав до їх розлучення. Змінила місце проживання вона з поважних причин, що зумовлені неприязними (конфліктними) відносинами з бувшим чоловіком та позивачем. Малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Будь-якого житла у власності вони не мають. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Коростенського міськвиконкому Фіцай Н.М. заперечила проти задоволення позовних вимог та з посиланням на статтю 18 Закону України «Про охорону дитинства» вказала, що в разі задоволення позову будуть порушені права малолітньої дитини, яка має право користуватися житлом в якому проживає (зареєстрований) її батько. Клопотань про допит свідків сторонами в судовому засіданні заявлено не було. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, проаналізувавши їх в сукупності з письмовими матеріалами справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , згідно рішення Коростенського міського суду Житомирської області від 07.10.2002 року та реєстраційним написом. З 12.12.2012 року [PERSON] , син позивача, перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них [INFO] народився син [PERSON] .. У вказаній квартирі, окрім позивача та її сина [PERSON] , зареєстрований малолітній онук позивача [PERSON] , по місцю реєстрації його батька [PERSON] , хоча фактично він за цією адресою не проживає з жовтня 2017 року, особистих речей в квартирі немає, що стверджується актом. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07.09.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В мотивувальній частині цього рішення зазначено - визначити місцем проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , місце проживання матері. Довідкою КВЖРЕП №2 від 20.08.2015 року №1426 підтверджується, що [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , житлі яке належить її бабусі [PERSON] .. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч.1 ст.391 ЦК України. Підстави втрати права користування житлом визначені ст.405 ЦК України. Відповідно до зазначеної норми закону, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно з ч.ч.1.2 та 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, сам по собі факт не проживання малолітнього у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом, оскільки вибір місця його проживання в силу його віку і відповідно до закону не залежав від його волі, а визначався його матір`ю. З даних довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Коростенської міської ради від 26.11.2020 року, тобто на час прийняття рішення у справі, слідує, що згідно відомостей що містяться в реєстрі територіальної громади міста Коростень за адресою: [ADDRESS] станом на 26.11.2020 року зареєстровані наступні особи : [PERSON] , [INFO] (син позивача), [PERSON] , [INFO] (позивач у справі) та [PERSON] , [INFO] (онук позивача). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] та відповідач [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 12,81ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. На спростування інформації зазначеної у довідці № 758 від 10.11.2020 року Сектору освіти, молоді та спорту Корсунь-Шевченківської РДА, наданої представником позивача в судовому засіданні, відповідач зазначила, що її дитина дійсно тимчасово проживає у її батьків, за їх пропозицією, бо за станом здоров`я вона в даний час не може приділяти належної уваги дитині. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Згідно вимог ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що відсутні правові підстави вважати, що малолітній [PERSON] при домовленості батьків щодо його місця проживання втратив право на користування спірним жилим приміщенням, оскільки через свій вік не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом де проживає (зареєстрований) його батько, що в контексті ст.47 Конституції України є неприпустимим, відтак позовні вимоги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed