Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2017 року звернулася до суду з позовом, який в подальшому був уточнений. Відповідно до уточненої редакції позовних вимог позивач просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт належності [PERSON], яка померла [INFO], свідоцтва про право власності на житло,від 19 грудня 1994 року, виданого відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації на імя [PERSON] і визнати за нею право власності на житлову квартиру загальною площею 33,20 кв.м., житловою площею 16,90 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] зареєстрована згідно даних Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації 19.12.1994 року. [INFO] [PERSON] померла. За своє життя вона лишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 17.09.2009 року, яким все своє майно, будинок з налдвіриними будівлями, яке на день смерті буде їй належати, вона заповідала їй, своїй онуці. Позивач зазначає, що інших спадкоємців як за законом, так і за за повітом, не має. Однак оформити спадкові права на спірну житлову квартиру вона не має можливості через відсутність правовстановлюючого документу на нього. Крім того,відповідно до свідоцтва про право власності на житло та довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» прізвище її бабусі вказано як «[PERSON]» замість правильного «[PERSON]». У звязку з чим позивач вимушена була звернутися до суду і водночас зі встановленням юридичного факту належності правовстановлюючого документу і за умови його встановлення позивач просить у порядку спадкування за заповітом визнати за нею право власності на квартиру загальною площею 33,20 кв.м., житловою площею 16,90 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS] . У судове засідання позивач не зявилася, через канцелдярію суду надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Представник відповідача Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, до судового засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи неодноразово сповіщався належним чином. Відомості про причини неявки відповідача до суду не надходили, тому зі згодою представника позивача суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши надані докази, приходить до наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими. Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована згідно даних Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації 19.12.1994 року. Оригінал правовстановлюючого документу не зберігся. Встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, передбачено п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Як вбачається із довідки Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №Е-3013 від 29.08.17 року, позивачу [PERSON] відмовлено у видачі дубліката зазначеного свідоцтва, оскільки відповідно до п. 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року №396 у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності на квартиру за письмовою заявою власника (співвласника) органом приватизації видається його дублікат. Так як [PERSON] не є власником вищезазначеної квартири їй було відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло. [PERSON] померла [INFO], шо підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданого 21.06.2016 року Виконавчим комітеттом Пономаренківської сіьської ради Харківського району Харківської області, актовий запис №24. За інформацією, наданою Виконавчим комітетом Роганської селищної ради Харківського району Харківської області№338 від 05.04.2017 року, померла 13.06.2016 року [PERSON] дійсно проживала та була постійно зареєстрована в [ADDRESS]. На момент смерті проживала та була зареєстрована одна. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до ст..328 ЦК України право власності набувається на підставах що не заборонені законом зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Спадкодавець [PERSON] залишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської обалстоі Ольховською Л.М. 17.09.2009 року, відповідно до якого усе належне їй на час смерті майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, залишила своїй онуці [PERSON]. Вирішуючи справу, суд виходить з положень ч. 1 і 3 ст. 1223 ЦК України, якими передбачено, що право на спадкування майна, яке за правом власності належало спадкодавцеві [PERSON] на підставі положень ч. 1 і 3 ст. 1223 ЦК України мають особи, визначені у заповіті. Судом на підставі письмової інформації Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 23.12.2016 року за № 4157/02-14 встановлено, що [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої 13.06.2016 року [PERSON], внаслідок чого була заведена спадкова справа за № 769/2016. Для вирішення питання можливості оформлення спадкових прав згідно заповіту, посвідченого Першою державної нотаріальної конторою Харківського району Харківської області 17 вересня 2009 року за реєстровим №1-3475, запропоновано звернутися до суду, так як не надані документи, що стверджують право власності та державну реєстрацію спадкового майна на імя зазначеної спадкодавиці. Згідно даних Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру загальною площею 33,20 кв.м., житловою площею 16,90 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS] зареєстровано за «[PERSON]», а померла, яка склала заповіт -«[PERSON]». Зазначені обставини не дають змоги державній нотаріальній конторі виконати приписи ст. 69 Закону України «Про нотаріат» по перевірці складу спадкового майна та пп.4.15 п.4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України по перервірці подання правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцю, яке підлягає реєстрації. Суд виходить також з положень ст. 234, п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 256 ЦПК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 от 31.03.1995 року зі змінами № 15 от 25.05.1998 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», якими передбачений розгляд справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначений інший порядок їх встановлення. Наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідно заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у звязку із втратою годувальника. Таким чином, визнання належності правовстановлюючого документу спадкодавцеві необхідно позивачеві для оформлення її спадкових прав за заповітом після смерті бабусі. За розясненнями Вищого Спеціалізованого суду України по розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, які містяться в п. п. 3.1 та 3.3, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, який підлягає розгляду у позовному провадженні, а за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Приймаючи до уваги сукупність доказів юридичного факту належності правовстановлюючого документу [PERSON], суд вважає, що цей факт знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, є доведеним. Водночас зі встановленням юридичного факту належності правовстановлюючого документу суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру загальною площею 33,20 кв.м., житловою площею 16,90 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved