Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2018 року через свого представника звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] , укладений 17 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, позивач просила витребувати на її користь із володіння [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07 серпня 1991 року вона придбала у власність трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі позивач [PERSON] зареєстрована з 30 жовтня 1979 року, постійно мешкає і ніколи та нікому свою квартиру вона не відчужувала. У грудні 2016 року невідомі особи замінили замки на вхідних дверях її квартири. Після чого позивач дізналась, що її квартира декілька разів була неправомірно перепродана. Зокрема, перший договір купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом між [PERSON] та [PERSON] . У спірному договорі вказано, що продавець [PERSON] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Але насправді позивач - [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що повністю відрізняється. Зазначений договір є підробленим, оскільки за реєстровим № договору в архіві відсутні відомості щодо нього. Другий договір купівлі-продажу квартири від 26 липня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позивач ніколи не продавала свою квартиру, а відповідач [PERSON] ніколи не купляв вказаної квартири. Відповідач [PERSON] придбав спірну квартиру у особи, яка не мала права її відчужувати по підробленим правовстановлюючим документам. На думку позивача, вона як власник квартири, має право витребувати цю квартиру на підставі ст. 388 ЦК України від набувача [PERSON] . 06 червня 2018 року за вищевказаним позовом відкрито провадження. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали заявлений позов у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] у судові засідання 30.08.2018, 07.12.2018, 11.03.2019 та 17.05.2019 не з`являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом відправлення судової повістки та оголошення на офіційному сайті суду, причини неявки суду не повідомляв. Відповідач [PERSON] у судові засідання 30.08.2018, 07.12.2018, 11.03.2019 та 17.05.2019 не з`являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом відправлення судової повістки та оголошення на офіційному сайті суду, причини неявки суду не повідомляв. Третя особа приватний нотаріус КМНО Парфеньонок Тетяна Євгенівна у судові засідання 30.08.2018, 07.12.2018, 11.03.2019 та 17.05.2019 не з`являлася, про час та місце судових засідань повідомлялася належним чином, надала письмові пояснення, що договір купівлі-продажу квартири від 26 липня 2016 року посвідчений нею з дотриманням вимог нотаріального законодавства. Також надала заяву про розгляд справи без її участі, у якій додатково зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач та її представник проти заочного розгляду справи не заперечують, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 07 серпня 1991 року на підставі договору, посвідченого Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою, позивач [PERSON] придбала у власність трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. 17 вересня 2008 року приватним нотаріусом КМНО Шевченко В.Ф. за реєстровим № 2245 посвідчено договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , за яким останній за 47 500,00 грн придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.11) У зазначеному договорі купівлі-продажу квартири вказано, що продавець [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків « [NUMBER] ». Однак з паспортних відомостей позивача вбачається, що її вірне ім`я [PERSON] », а реєстраційний номер облікової картки платника податків « [NUMBER] » (а.с.8, 9, 11). Згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву від 17.10.2016 № 1502/01-21 документи нотаріального діловодства ПН КМНО Шевченко В.Ф. за 2008 рік передано до архіву та вказано, що за реєстровим № 2245 міститься запис про засвідчення вірності двох копій диплому спеціаліста та за даними зазначеного реєстру 17 вересня 2008 року відсутній запис про посвідчення договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Відповідно до відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.10.2016 № 12815 (И-2016), згідно з даними Бюро [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11-ю Київською держнотконторою 07.08.1991 №2с-753 та зазначено, що замовлень на виготовлення інформаційних довідок до Бюро не надходило (а.с.16-17). Частинами 1,2 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п. 7 Постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Пунктом 8 Постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК (435-15) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Беручи до уваги ті обставини, що 17 вересня 2008 року договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] не був укладений, оскільки продавець не підписувала вказаний договір та не виявляла згоду на відчуження квартири, у зв`язку із наведеним суд вважає необхідним відмовити у позові в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] , оскільки вказаний договір є не укладеним. Стосовно договору купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] від 26 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] суд вбачає необхідним зазначити, що у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2008 року не був укладеним, а відповідач [PERSON] не набував права власності на квартиру, подальший договір купівлі-продажу спірної квартири не створює юридичних наслідків щодо права власності на цю квартиру. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. З урахуванням вищевикладеного, тих обставин, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON] без її волі, суд вбачає доцільним та необхідним витребувати на користь [PERSON] із володіння [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та скасувати його реєстрацію права власності на вказану квартиру. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд вбачаєнеобхідним пропорційно задоволеним позовним вимогам стягнути на користь позивача судові витрати з відповідача[PERSON] у розмірі 1 409,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial