Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON]І звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом. У позові посилався на те, що 01 серпня 2014 року помер його дідусь по лінії батька [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно, в тому числі і на квартиру [ADDRESS]. Оскільки його бабуся [PERSON] та батько [PERSON], які б могли бути спадкоємцями першої черги після смерті дідуся померли, він є єдиним спадкоємцем. У звязку із цим, він своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Однак нотаріус повідомив йому, що його дідусь [PERSON] 11 червня 2014 року склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповів відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вважає, вказаний заповіт недійсним, оскільки в тексті заповіту відсутні посилання, що особа [PERSON] була встановлена належним документом, який посвідчує його особу, а є тільки посилання на його реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податку. Крім того, в тексті заповіту відсутній особистий підпис заповідача та в графі «Підпис» прізвище та ініціали «[PERSON]І.» написані не його дідусем, а іншою особою, оскільки дідусь в силу стану свого здоровя і парезу правої руки не міг розписуватися власноручно. Також той факт, що дідусь [PERSON] був хворий підтверджується тим, що він не був присутній під час похорон свого сина [PERSON], оскільки внаслідок хвороби не міг пересуватися та розмовляти. У звязку із цим, просив визнати недійсним заповіт, який був складений [PERSON], який помер 01 серпня 2014 року, на імя [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 11 червня 2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі №3684. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. Просили задовольнити його у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідачів адвокат [PERSON] заперечували щодо задоволення позову. [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони та [PERSON] являються племінниками [PERSON]. Після смерті дружини в 2013р., [PERSON], у якого в січні 2012 року був ішемічний інсульт, проживав разом із сином [PERSON], який зловживав спиртними напоями, не доглядав за ним та застосовував до нього фізичну силу. У звязку із цим, вони допомагали дядькові та доглядали за ним, зокрема, [PERSON] майже щоденно приїжджав до нього, привозив їжу, переодягав, прибирав, сплачував комунальні платежі, а також в період з 11 по 21 лютого 2014 року помістив його на стаціонарне лікування у вузлову клінічну лікарню станції Чернівці в неврологічне відділення. З лікарні [PERSON] забрав дядька до себе додому в с.Потічок Снятинського району Чернівецької області, де його провідували та допомагали [PERSON] та [PERSON] Коли у [PERSON] погіршився стан здоровя, [PERSON] відвіз його у вузлову клінічну лікарню ст.Чернівці Львівської залізниці. Перебуваючи в лікарні на стаціонарі, [PERSON] повідомив, що має намір скласти на них заповіт. У звязку із цим, 11 червня 2014р. вони до лікарні привезли приватного нотаріуса [PERSON], яка поговоривши з [PERSON] склала та посвідчила заповіт. В цей час вони перебували в коридорі. Також пояснили, що позивач ніколи не цікавився життям дідуся, станом його здоровя, не відвідував його та не телефонував. Коли [PERSON] захворів, вони повідомили та запропонували матері позивача, щоб вона здійснювала за ним догляд, але на вказану пропозицію вона не погодилась. За таких обставин, просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову. Пояснила, що 11 червня 2014 року біля 16:30 год. до неї звернулися громадяни [PERSON] та [PERSON] для можливого виїзду та посвідчення заповіту їхнім дядьком [PERSON] в приміщенні вузлової клінічної лікарні ст..Чернівці Львівської залізниці, де останній перебував на стаціонарному лікуванні. На підставі паспорта громадянина України, нею було встановлено особу [PERSON] та зясовано у нього, яку він має намір вчинити дію, розяснила наслідки такої дії. Також було встановлено волевиявлення особи, дійсні її наміри та здатність усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії та її наслідки. [PERSON] розмовляв важко по складам, проте зміст сказаного та його волевиявлення були зрозумілими. Він сказав, що хоче зробити заповіт на все своє майно на трьох племінників і дав їхні паспорти. Нею було зачитано вголос анкетні дані вказаних осіб, на що [PERSON] ствердно кивнув головою та протяжно відповів «так». Під час цієї розмови до палати зайшов лікар заповідача, який на її запитання відповів, що стан хворого важкий, однак він перебуває у свідомості та розуміє значення своїх дій, а також те, що у нього права рука обмежена у русі. Після цього, вона з документами повернулася на робоче місце, де за допомогою технічних засобів склала заповіт та здійснила повторний виїзд для його посвідчення. В цей час [PERSON] перебував на ліжку в сидячому положенні. Нею було прочитано заповіт вголос та надано йому прочитати особисто. На її запитання [PERSON] сказав, що він із заповітом згідний. Після чого, вона поставила реєстр для реєстрації нотаріальних дій та заповіт йому на коліна. [PERSON] взяв ручку в ліву руку потім переставивши її у праву руку, підняв її за допомогою лівої руки (обхопивши праву руку лівою рукою водив ручкою) вчинив підпис, шляхом написання прізвища та ініціалів спочатку на заповіті, а потім в реєстрі. Після посвідчення заповіту вона повернулася на робоче місце та здійснила реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі. Розгляд справи відбувався у відсутність відповідачки [PERSON], яка в судове засідання не зявилася, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні сторін та їх представників, а також покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, а також матеріали спадкової справи №14/2014, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступних підстав: Так, відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст.\~55,124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~убачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому, положеннями\~ст. 11 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Згідно з вимогами ч.ч.1-3\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є внуком [PERSON], [INFO] (а.с.7,9). 11 червня 2014 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.31). Як вбачається зі ст.ст.\~1233,\~1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, право на складання заповіту має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини та положення про недійсність правочинів, встановлених ст.\~ст. 215 - 236 ЦК України. Виходячи із загальних правил правомірності правочинів, зокрема ч.3\~ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 4\~ст. 203 ЦК України\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ст.ст.1247,\~1248,\~1253 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом\~\~або\~\~іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~Цивільному Кодексі. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи написати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. 01 серпня 2014 року [PERSON] помер (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і на і на квартиру [ADDRESS] (а.с.13,14). Як було встановлено судом, [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті діда [PERSON] Втім, нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у звязку із тим, що на даний час відкрита спадкова справа за заявами відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом. Разом з тим, на думку позивача, заповіт складений [PERSON] є недійсним, у звязку із чим він звернувся до суду із вказаним позовом. Чинне законодавство, зокрема приписи ст. ст.\~3,\~6 ЦК України, закріплюють принцип свободи договору, який полягає у свободі особи вільно вступати у договірні відносини та самостійно визначати вид договірних зв'язків. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому,\~ст. 204 ЦК України\~визначає презумпцію правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, положеннями\~ст. 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч.ч. 1,2\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом\~\~(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемними. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч.1,2 ст.1257 ЦК України). Отже, відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчеміні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від\~29 лютого 2012 року №6-9цс12). Так, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи (по матеріалам справи) №125 від 17.10.2016р., проведеної експертами Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи, згідно наданих для проведення медичних документів на ім.я [PERSON], за життя останнього в період з 2012 року по 01.08.2014р. була зафіксована наявність наступних захворювань: ішемічна хвороба серця; дисциркуляторний кардіосклероз; фібриляція передсердь, серцева недостатність ІІ ст..; церебральний атеросклероз; ішемічний інсульт; наслідки ішемічного інфаркту мозку в басейні лівої середньої мозкової артерії; гіпертонічна хвороба ІІІ ст..; цукровий діабет ІІ тип, субкомпенсований. Однак, не можливо кваліфікувати виявлених у [PERSON] захворювань за таким критеріям як «тяжкість перебігу», відповідно, при наявності у підекспертного таких патологій як правобічний геміпарез та моторна афазія. Крім того, у звязку із відсутністю у вказаних документах даних про ступінь ураження кінцівок ступінь порушення мовної функції з огляду на що, не є можливим встановити чи міг підекспертний володіти правою рукою, якщо міг, то наскільки вільно, чи міг шляхом розмови вільно висловлювати свої думки, скарги, вголос читати тексти і наскільки його мова була зрозуміла для оточуючих. Оскільки питання про стан «свідомості» [PERSON] на протязі під експертного періоду виходить за межі компетенції судово-медичної експертної комісії, вони не мають змоги формулювати аргументовані відповіді на питання про можливість чи не можливість усвідомлення [PERSON] усної мови, здатність до читання та розуміння друкованого тексту, здатність до висловлювання своїх думок вербально чи не вербально (а.с.26-37). Отже, з урахуванням висновку комісійної судово-медичної експертизи, слід зазначити, що [PERSON] дійсно мав ряд певних захворювань. Проте, за відсутності в медичних документах всіх даних, експертами не можливо встановити всі обставини та надати відповіді на запитання вказані в ухвалі суду. При цьому, почеркознавча експертиза, яка призначена ухвалою суду, експертом Чернівецького НДЕКЦ проведена не була за відсутності вільних зразків почерку [PERSON] виконаних за період близький до періоду виконання досліджуваного рукописного запису. Відповідно до ч. 2\~ст. 57 ЦПК України, докази встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, з метою зясування всіх фактичних обставин справи, судом за клопотанням сторін було допитано ряд свідків. Зокрема, свідки лікарі вузлової клінічної лікарні ст.Чернівці Львівської залізниці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що дійсно [PERSON] перебував у вказаній установі на лікуванні. Стан здоровя його не був задовільний. Він важко розмовляв, права рука у нього не функціонувала, однак він допомагав собі лівою рукою. [PERSON] був при свідомості, розумів значення своїх дій та їх наслідки. Забезпечували лікування та догляд [PERSON] його племінники. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що після перенесення [PERSON] інсульту стан його здоровя значно погіршився. Він важко говорив та права рука у нього була не функціонуюча. Вони були свідками того, що [PERSON] підтвердив, що він склав заповіт на користь своїх племінників, які за ним доглядали. Крім того, [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які викликані за клопотанням позивача, також підтвердили той факт, що після перенесення [PERSON] інфаркту стан його здоровя погіршився, внаслідок чого права рука у нього не функціонувала. Не заперечували того, що [PERSON] розумів значення свої дій, а також те, що відповідачі здійснювали за ним догляд. При цьому, вказані свідки не підтвердили та не спростували того, що [PERSON] заповіт на користь відповідачів не складав та не підписував його. Аналіз вищенаведеного\~свідчить проте, що [PERSON] розумів значення своїх дій та їх наслідки, однак у звязку із станом свого здоровя погано розмовляв. Крім того, у звязку із перенесеним інсультом, у нього не в повному обсязі функціонувала права рука. Той факт, що у [PERSON] погано функціонувала права рука також підтвердив приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] При цьому вона пояснила, що [PERSON] підписав заповіт за допомогою лівої руки (одночасно правою та лівою руками). Згідно наданих у судовому засіданні пояснень експерта [PERSON], який проводив комісійну судово-медичної експертизу, зробити висновок на скільки у [PERSON] функціонувала права рука та в якій мірі він мав здатність володіти тілом, в цілому, після перенесеного інсульту не має можливості за відсутності необхідних, для встановлення цього, записів у медичних документах. Крім того вказав, що в медичних документах, які надавалсь експертам на дослідження записи лікарів що до стану здоровя шумко різнились, а тому чітко вказати реальний стан [PERSON]І неможливо. (а.с.113-115). При цьому, судом встановлено, що позивач [PERSON] проживав окремо від свого дідуся [PERSON] за адресою м.Чернівці вул.Молодіївська, 24. Доглядом за [PERSON] здійснювали відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Також, на думку суду, варто зазначити те, що 10 червня 2014 року [PERSON] склав на користь [PERSON] заповіт, який посвідчений в Потічківський сільській раді Снятинського району Чернівецької області. Вказана обставина визнавалася сторонами по справі, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не потребує доказуванню. Однак, враховуючи те, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] всі троє доглядали за [PERSON], а також з метою усунення питань, які можуть виникати після смерті [PERSON] щодо поділу спадкової маси, останнім було прийнято рішення про вчинення правочину (складання заповіту) на всіх відповідачів. Відповідно до вимог\~ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За таких обставин суд приходить до висновку, що у [PERSON] було волевиявлення щодо складання заповіту на користь осіб, які його доглядали та піклувалися про нього. При цьому, судом не здобуто належних доказів з приводу того, що оспорюваний правочин не був підписаний заповідачем. Крім того, позивач [PERSON] як одну із підстав недійсності оспорюваного правочину вказував на те, що заповіт складений нотаріусом [PERSON] з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме в тексті заповіту відсутні посилання, що особа [PERSON] була встановлена належним документом (паспортом), який посвідчує його особу. З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити наступне: Так, порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України «Про нотаріат». Статтею 43 вказаного Закону передбачено, що при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Як було встановлено судом, приватний нотаріус [PERSON] під час вчинення нотаріальної дії (складання та посвідчення заповіту) було встановлено особу спадкодавця на підставі паспорта громадянина України, копія якого і була приєднана до матеріалів заповіту. Пунктом 8 глави 7 Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при посвідченні правочинів майнового характеру нотаріусом у текстах правочинів зазначаються: для фізичних осіб - реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті) за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків; для юридичних осіб - код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер. На підтвердження наявності номера (коду) нотаріусу подається відповідна довідка чи витяг або\~ фотокопія сторінки паспорта з даними про реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру, фотокопія якої (якого) долучається до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса. Отже, вказаним порядком чітко визначено, що при посвідченні правочинів майнового характеру фізичних осіб, нотаріусом у текстах правочинів зазначається - реєстраційний номер облікової картки платника податків. А тільки у разі відсутності у особи вказаного реєстраційного номеру (які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті) у тексті заповіту вказується серія та номер паспорта особи. За таких обставин, враховуючи всі обставини справи, а також те, що позивачем та його представником, всупереч вимогам ст.60 ЦПК, не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог щодо визнання заповіту недійсним, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed