Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , предявила позов до відповідача, [PERSON] , в якому просить: 1) визнати житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , таким, що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; 2) припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати за [PERSON] право приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; 4) визнати за [PERSON] право приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила про те, що 16 серпня 2014 року між нею та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Семенівського районного управління юстиції у Чернігівській області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 32. Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2020 року шлюб розірвано. За час спільного проживання в шлюбі позивач та відповідач згідно договору купівлі продажу № 823 від 9 серпня 2019 року, посвідченого нотаріально, придбали житловий будинок з відповідними побутово-господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з норм законодавства і враховуючи, що вказані житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами та земельна ділянка куплені під час перебування у шлюбі позивача та відповідача, тому, на думку позивача, вона має таке ж саме право, як і відповідач на частку в спільній сумісній власності. Таким чином, житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є таким, що належать на праві спільної сумісної власності позивачеві та відповідачу. У судове засідання позивач [PERSON] не прибула, була повідомлена належним чином про час і місце судового засідання, звернулася до суду з письмовою заявою, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання, відзиву не подав, але подав заяву про розгляд справи за його відсутності за змістом якої позов визнав повністю, наслідки визнання позову відповідачеві зрозумілі. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов задовольнити повністю за наступних обставин. Обставини надбання спільного майна, наведеного позивачем у позові, загалом знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, адже це доводиться як відомостями позову (а. с. 2-3), так і даними письмових доказів, доданих позивачем до позову, серед яких є договір купівлі-продажу (а. с. 7-18). Відповідно до правил ч. 3 ст. 368, ч. ч. 2, 3 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно положень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», які суд вважає вірними, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, беручи до уваги наведене, суд не убачає аніяких перешкод для повного задоволення позову на основі викладених вище приписів законодавства. Правилами ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на те, що відповідач визнав позов повністю, суд переконаний у закономірності повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved