Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] працював на ПрАТ «НКМЗ» з 24.07.2006 року по 19.10.2006 року стрижневиком ручної формування у фасонно-ливарному цеху, а також з 21.11.2007 року обрубником. 22.09.2020 року звільнений з підприємства на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки та копіями наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи (а.с.15, 69-72). 07.08.2020 року за результатами медичного обстеження в Державній установі «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» лікарсько-експертною комісією виданий висновок центральної лікарсько-експертної комісії за № 26/608 від 04.08.2020 року, згідно якого позивачу вперше було встановлено професійне захворювання: 1. Хронічний бронхіт II ст., в фазі затухаючого загострення; дифузний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст.(один-два); 2. Вібраційна хвороба II ст.(вегето-сенсорна полінейропатія верхніх кінцівок з дефартрозом міжфалангових, п`ястково-фалангових, променево-зап`ясткових суглобів І ст.(перша) та дефартрозом ліктьових суглобів І ст.(перша)); 3. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легкою ступінню пониження слуху (II) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] (а.с.28). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07.09.2020 року, комісією проведено розслідування випадку хронічного захворювання [PERSON] . За висновками комісії професійне захворювання виникло у позивача у зв`язку з тим, що виконувана ним робота, пов`язана із впливом шкідливих виробничих факторів. Причина професійного захворювання - тривалий період роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів: 1)пил фіброгенної дії з вмістом вільного діоксиду кремнію від 5 до 10% у максимально разових концентраціях 6,1-10,7мг/м3, при ГДК=4 мг/м3 (3 клас 2 ступень); 2)виробничий шум, еквівалентний рівень якого на робочому місці складав 93 дБА, при ГДР=80 дБА (3 клас 2 ступень); 3)локальна вібрація, яка передається на руки працюючого, еквівалентний коректований рівень якої складав (за віброприскоренням) 77-80дБ, при ГДР =76дБ (3 клас 1 ступень шкідливості) (а.с.20-23). 29.09.2020 року висновком обласної профпатологічної МСЕК Донецької області Лебеденку А.О. вперше було встановлено 65% втрати професійної працездатності за сукупністю (40% вібраційна хвороба, 20% хронічний бронхіт, 5% приглухуватість) та 3-ю групу інвалідності по професійному захворюванню, що підтверджено довідками МСЕК серія 12ААА№090803 та серії 12ААБ №851672 (а.с.24-25). [PERSON] було видано пенсійне посвідчення серії [NUMBER] (а.с. 11). З виписок з медичних карт вбачається, що позивач неодноразово проходив клінічні обстеження і знаходився на лікуванні у медичних установах м.Києва, м.Краматорська та проходив курси лікування від професійних захворювань (а.с.29-42). Позивач [PERSON] перебуває на обліку у Краматорському міському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з 07.09.2020 року. Постановами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 15.10.2020 року №0526/4357/4357/1 потерпілому на виробництві [PERSON] призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 24276,85 грн., та щомісячні страхові виплати в розмірі 19527,40 грн. (а.с.54-55). Постановою Краматорського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області № 0526/4357/4357/3 від 28.01.2021 року потерпілому на виробництві [PERSON] призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, а саме: витрати на придбання медикаментів у розмірі 2918,90 грн. (одноразово) (а.с.56). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. На підставі ст.173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків відшкодовується у встановленому законом порядку. Згідно ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоров`ю завдана при виконанні позивачем трудових обов`язків, про що свідчить медичні висновки про наявність професійного захворювання, акт розслідування хронічного професійного захворювання, висновки МСЕК. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тим, що позивач був обізнаний про шкідливий характер праці, оскільки забезпечення безпечних умов праці є обов`язком роботодавця. Суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 158 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю. Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004, згідно з яким ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивач, працюючи на ПрАТ «НКМЗ» отримав професійне захворювання і йому було встановлено 65% втрати професійної працездатності. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просила потерпіла. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-463цс18. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступень втрати професійної працездатності в розмірі 65% , встановлену 3 групу інвалідності, тривалість лікування, глибину душевних та фізичних страждань з приводу професійного захворювання, погіршення здібностей у побуті, вимушеної зміни складу життя, припинення трудової діяльності, стан здоров`я позивача, важкість змушених змін у її життєвих і виробничих зв`язках, неможливість їх поновлення, те, що позивач постійно відчуває хворобливі відчуття, має потребу в медикаментозному лікуванні. З урахуванням вказаних обставин, суд вважає розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди в розмірі 65 000 грн., що буде еквівалентно моральним стражданням позивача. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. З огляду на те, що рішення ухвалено на користь [PERSON] , який звільнений від сплати судового збору, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: approved