Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою по [ADDRESS] шляхом позбавлення права користування відповідача вказаним житловим приміщенням, зобов`язавши його звільнити житло та виселити його з спірної квартири, знявши з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначив, що між банком та відповідачем укладено кредитну угоду № KRT0GL00150626 від 29.12.2006 р., відповідно до якої останній отримав кредит в сумі 37000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.12.2026 р. Рішенням суду стягнуто з [PERSON] на користь банку 32216,60 доларів США, на стадії виконавчого провадження банком отримано в рахунок погашення наявного боргу відповідача належну йому квартиру [ADDRESS] , що підтверджується актом державного виконавця пор передачу майна стягувачу. Однак на сьогоднішній день [PERSON] проживає в зазначеній квартирі та зареєстрованій в ній, відмовляючись звільняти належне позивачу житлове приміщення, хоча жодних правових підстав для проживання та реєстрації у вищезазначеній квартирі у відповідача немає. Тому з метою захисту власника просить задовольнити заявлені вимоги. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнив, в редакції позову від 07.02.2019 р. просив суд допитати [PERSON] та [PERSON] (як свідка) про їх фактичне місце проживання за останні 5 років та порядок використання квартири [ADDRESS] за останні 5 років; усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження вказаною квартирою шляхом позбавлення права користування нею відповідача; зобов`язати [PERSON] звільнити приміщення спірної квартири, виселивши його з неї та знявши з реєстраційного обліку за вказаною адресою, та надати йому право проживання за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що за останньою адресою власником квартири є дружина відповідача, де він фактично і проживає, квартиру [ADDRESS] здають в оренду іноземцям за 300,00 доларів США щомісячно. Ухвалою суду від 11 грудня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 19 липня 2019 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків доплати суми судового збору. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягав на задоволенні вимог з підстав,викладених в уточненому позові. Представник відповідача [PERSON] заявлені вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що представником позивача не надано жодних доказів на підтвердження існування викладених у заяві від 07.02.2019 р. обставин, в тому числі й доказів надіслання [PERSON] претензії та її отримання відповідачем. За практикою Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми та створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень, тому виходячи з викладеного, в зв`язку з відсутністю підстав для задоволення заявлених вимог, просить в задоволенні позову відмовити повністю. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок [PERSON] суду пояснив, що працює в службі безпеки АТ КБ «Приватбанк». Спірна квартира була в іпотеці банку. Після того, як виникло прострочення в платежах по кредиту, пред`явили до стягнення заборгованість. Він був учасником опису квартири в 2016 році. Тоді в квартирі було дві людини, які розмовляли англійською мовою та повідомили їм, що давно орендують цю квартиру у [PERSON] за 400 доларів США в місяць. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює провідним фахівцем з внутрішньої безпеки АТ КБ «Приватбанк». В листопаді 2016 року він зі своїм колегою та державним виконавцем виїжджали по [ADDRESS] , для опису майна. Двері квартири їм відчинила жінка, уродженка Канади, яка проповідує, повідомивши їм, що років 3-4 вона орендує квартиру в Едуарда. Допитана за клопотанням представника відповідача свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] вона знає 3 роки по роботі. В минулому році вона була в гостях у відповідача з дружиною на [ADDRESS] по [ADDRESS] , на 6-м поверсі в квартирі. Вони там живуть, судячи по обстановці в квартирі. На роботу Едуард їде зі Східного-3. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] його знайомий по роботі, знайомий років 4. Відповідач запрошував його в гості на мкрн. Східний-3 2 рази в цьому році та в тому році. Коли він приходив до них додому по вул [ADDRESS] , вони були там в домашньому одязі. Суд, вислухавши доводи представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва від 12 липня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., посвідчено право власності акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на квартиру [ADDRESS] , на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого в.о.начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 08 травня 2018 року, оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2006 року (а.с. 5 копія свідоцтва, а.с. 6 копія витягу). У вказаному житловому приміщенні зареєстрований [PERSON] , що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Веселка-1» від 07.08.2018 р. № 64 (а.с. 7 копія довідки). На адресу [PERSON] 13 серпня 2018 року направлено вимогу про добровільне звільнення нерухомого майна, належного АТ КБ «Приватбанк», яка залишена без задоволення (а.с. 4 копія претензії). Відповідно до частини першої та другої\~статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.\~Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно частини другої\~статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга\~статті 109 ЖК УРСР\~установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті\~39 та/або частини першої статті\~40 Закону № 898-IV, так і частини другої\~статті 109 ЖК УРС. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРС постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.\~Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта\~статті 109 ЖК УРСР)». Так, в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга\~статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма\~статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР\~встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (правові висновки викладені Верховним Судом в постанові від 27 березня 2019 року по справі № 641/7108/16-ц, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц). Щодо вимоги про усунення перешкод позивачу у праві користування та розпорядження спірною квартирою шляхом позбавлення права користування [PERSON] вказаним житловим приміщенням, знявши його з реєстраційного обліку, суд зазначає, що вказана вимога тягне за собою автоматично виселення відповідача, що порушує його право на проживання в забезпеченому іпотекою жилому приміщенні до того часу, поки йому не буде надане інше жиле приміщення. В частині заявленої вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача за вищевказаною адресою суд вважає необхідним відмовити, оскільки відповідно до абзацу другого ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зі змінами та доповненнями, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; інших документів, які свідчать про припинення: підстав на право користування житловим приміщенням. До таких документів відносяться документи, які свідчать про: відчуження житла та інші визначені законодавством документи. Щодо вимоги надання [PERSON] права проживання за адресою: [ADDRESS] , то суд зазначає, що наявність у [PERSON] , яка зі слів позивача є дружиною відповідача, права власності на квартиру не дає підстав суду визнавати за [PERSON] права користування на вказане майно, оскільки суд не може підміняти собою власника житла та розпоряджатися вказаним нерухомим майно з підстав, викладених в ст.ст. 316, 319, 321, 379 ЦК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed