Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] ; виділити у спільне користування [PERSON] та [PERSON] ізольовані житлові кімнати площею 10,2 кв.м. та площею 13,6 кв.м. в квартирі [ADDRESS] ; виділити [PERSON] у користування прохідну кімнату площею 17,0 кв.м. в квартирі [ADDRESS] ; місця загального користування:кухню - 7,3 кв.м., ванну кімнату - 2,2 кв.м., вбиральню - 1,1 кв.м., коридор - 5,7 кв.м., коридор - 1,4 кв.м., вбудовану шафу - 1,1 кв.м. - залишити у спільному користуванні співвласників квартири. Позивач мотивує заявлені вимоги тим, що спірна квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності сторонам, зокрема, позивачу [PERSON] належить - 2/15 та 1/15 частки квартири, її доньці [PERSON] - 1/5 частка квартири; відповідачу [PERSON] - 2/15 частки квартири. Спірна квартира складається з трьох кімнат: 10,2 кв.м., 17,0 кв.м., 13,6 кв.м., загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м. Позивач із донькою володіють спільно 24,8 кв.м., а відповідач - 16,32 кв.м. До виникнення спору між позивачем та відповідачем не було досягнуто попередньої домовленості про порядок користування належними на праві спільної часткової власності частинами квартири, у позивача та відповідача регулярно виникають сварки з приводу користування квартирою, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 10 квітня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 10 квітня 2019 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Судом встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, які видано 10.07.2017 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Радіоновою Л.І., та відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією від 21.11.2006 року, [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності по 2/5 частки квартири в квартирі [ADDRESS] , що складає по 49,44 кв.м. загальної площі квартири та по 16,32 кв.м. житлової площі квартири. (а.с. 10 , 11, 14) На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією від 21.11.2006 року, [PERSON] , [INFO] , належить на праві власності 1/5 частка квартири в квартирі [ADDRESS] , що складає 12,36 кв.м. загальної площі квартири та 8,16 житлової площі квартири. (а.с. 9, 10) За даними технічного плану квартири [ADDRESS] квартира складається з трьох кімнат: ізольовані кімнати - 10,2 кв.м., 13,6 кв.м. з лоджією 2,2 кв.м. та прохідна кімната 17,0 кв.м., квартира загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., а також місць загального користування: кухня - 7,3 кв.м., ванна кімната - 2,2 кв.м., вбиральня - 1,1 кв.м., коридор - 5,7 кв.м., коридор - 1,4 кв.м., вбудована шафа - 1,1 кв.м. (а.с. 8) Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 04 березня 2019 року в справі № 645/5178/17. Як убачається з матеріалів справи, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні нею та її неповнолітньою донькою права спільної часткової власності, встановивши порядок користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , вказуючи на те, що між сторонами спірних правовідносин, які є співвласниками квартири, не досягнуто згоди з приводу порядку користування житловим приміщенням, тому порушене право підлягає до відновлення у судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed