Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якої представляє [PERSON] , звернулася з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, який пізніше адвокат [PERSON] .В . уточнив зменшивши позовні вимоги та просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона являється одноосібним власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , на підставі договору дарування житлового будинку від 18.10.2019 року, серія та номер - НОВ 106467 , посвідчений державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори Беженар А.М. за реєстровим № 1641. Зазначає, що у даному будинку крім неї та членів її сім`ї, зареєстрований також [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі, який проживає у літній кухні, що входить до числа будівель та споруд господарства, власником якого є вона, [PERSON] . Проживання відповідача доставляє значних незручностей як у веденні господарства так і взагалі у користуванні майном, у зв`язку з чим позивач мусить проживати в іншому будинку. Відповідач часто дозволяє собі зловживання алкоголем, вчиняє сварки, що лякає дитину - інваліда [PERSON] , [INFO] , а тому просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком, що розташований в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце слухання справи Представник позивача [PERSON] , адвокат Андроник Б.В. в судове засідання не з`явився, однак скерував до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та у його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відзиву на позов відповідач не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Статтею 280 ЦПК України передбачається, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 18.10.2019 року, серія та номер - НОВ 106467, що посвідчений державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори Беженар А.М. за реєстровим № 1641, [PERSON] є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 185243731 від 18.10.2019 року вбачається, що [PERSON] являється власником житлового будинку по [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. кадастровий номер 7322583500:01:002:0182 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)(а.с.9). Відповідно до довідки № 313 від 18.12.2019 року, виданої виконкомом Іванковецької сільської ради Кіцманської сільської ради Чернівецької області адвокату Андронику Б.В., до складу сім`ї позивачки [PERSON] , [INFO] , входять: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , який не є членом сім`ї позивачки. (а.с.10) З довідки лікаря-психіатра № 352 вбачається, що дочка позивачки [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку у психіатричному кабінеті Кіцманської ЦРЛ та являється інвалідом з дитинства. (а.с.12) Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник- володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України). Верховним судом України була визначена слідуюча правова позиція у справі М 6-709цс16, а саме: частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Водночас відповідно до ст. 7 закону №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2016 року №825/1335/13-а, з огляду на те що закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС від 30.06.2015 (справа №21-1438а15). Виходячи з викладеного суд знаходить, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved