Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду, посилаючись на те, що працювала в гуртожитку Харківського коледжу Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій на посаді чергової гуртожитку в період з 24 березня 2007 року по 10 листопада 2012 року. На підставі наказу № 118-к від 08 вересня 2012 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов»язків без поважних причин, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку. [PERSON] вважає, що наказ № 118-к було винесено з порушенням трудового законодавства. Так, 21 травня 2012 року наказом № 94 до позивачки було застосовано заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за невиконання наказів директора коледжу № 37 від 29 лютого 2012 року та № 61 від 06 квітня 2012 року про виселення з гуртожитку та порушення вимог Типового положення про студентський гуртожиток і Положення про гуртожиток Харківського коледжу ДУІКТ. Однак відповідно до ст. 147 КЗпП України догана може застосовуватися до працівника у разі порушення трудової дисципліни, а відносини з виселення відносяться до житлових, а не трудових, тому наказ № 94 було винесено за відсутності порушення позивачкою трудових обов»язків. Крім того, наказом № 180 від 25 вересня 2012 року до позивачки було застосовано заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за порушення посадової інструкції, а саме неодноразове пропущення у гуртожиток без належного оформлення сторонніх осіб, несповіщення посадових осіб про виток газу та несвоєчасний виклик газової служби під час чергування 25-26 травня 2012 року. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня його виявлення, а наказ № 180 було винесено через 4 місяці після вчинення проступку, тому притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності також є неправомірним. Також позивачка зазначила, що її звільнення відбулося за її відсутності під час розгляду профспілковою організацією подання адміністрації про звільнення [PERSON] та без згоди позивачки на розгляд цього подання за її відсутності. Крім того, позивач зазначила, що дійсною причиною її звільнення були систематичні звернення до адміністрації Харківського коледжу з докладними про порушення комендантом гуртожитку [PERSON] трудової дисципліни та порядку доступу сторонніх осіб до гуртожитку, з приводу чого вона мала намір звернутися до прокуратури. Тому вважає, що звільнення з роботи було здійснено з мотивів помсти за намір звернутися до правоохоронних органів з метою викриття порушень з боку коменданта гуртожитку. Також позивач просила поновити їй пропущений строк на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, оскільки вона має хронічне захворювання з 2003 року, неодноразове порушення її трудових прав з боку відповідача призвело до загострення хронічних хвороб та завдало душевних страждань. В період з 23 листопада по 13 грудня 2012 року позивач знаходилися на стаціонарному лікуванні, після чого також продовжувала хворіти, що є причиною пропуску строку на звернення до суду. Тому позивач просила поновити їй пропущений строк на звернення до суду, поновити на роботі на посаді чергової гуртожитку Харківського коледжу Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій, стягнути з Харківського коледжу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 листопада 2012 року до моменту поновлення на роботі, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та стягнути з відповідача судові витрати. 08 серпня 2013 року позивач уточнила заявлені нею позовні вимоги, просила поновити пропущений строк на звернення до суду з позовом, поновити її на роботі на посаді чергової гуртожитку Харківського коледжу Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та судові витрати. 23 вересня 2013 року представник позивача [PERSON] доповнив позовні вимоги та просив визнати недійсним наказ № 118-к від 08 листопада 2012 року про звільнення [PERSON] з посади чергової гуртожитку Харківського коледжу Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій. 09 січня 2014 року представники позивача [PERSON] доповнив та уточнив позовні вимоги та просив стягнути з Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій на користь позивачки компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки виплати з 10 листопада 2012 року по день ухвалення рішення, поновити [PERSON] пропущений строк на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, визнати недійсним наказ в.о. директора Харківського коледжу Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій № 118-к від 08 листопада 2012 року, поновити [PERSON] на роботі на посаді чергової гуртожитку Харківського коледжу Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 листопада 2012 року по день ухвалення рішення, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги, надав судові аналогічні пояснення. Представник відповідача - Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій Шерстюк Р.В. проти задоволення позову заперечував та пояснив судові, що протягом 2012 року [PERSON] допустила низку дисциплінарних проступків та була притягнута до дисциплінарної відповідальності. Так, 21 травня 2012 року на підставі наказу № 94 [PERSON] було оголошено догану за невиконання наказів директора коледжу про виселення з кімнати гуртожитку. Наказом № 180 від 25 вересня 2012 року [PERSON] було оголошено догану за порушення п.2.5 посадової інструкції, а саме допуск сторонніх осіб на територію коледжу. Вказані накази [PERSON] не оскаржувалися. У жовтні 2012 року [PERSON] знову допустила порушення посадових обов'язків, оскільки пропустила на територію гуртожитку особу з алкогольними напоями, тому наказом № 118-к від 08 листопада 2012 року позивачку було звільнено з роботи. Вважає, що звільнення позивачки було здійснено відповідно до умов чинного трудового законодавства. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачка не надала судові доказів поважності пропуску строку на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, тому просив застосувати наслідки позовної давності та відмовити [PERSON] у задоволенні позову з підстав пропущення встановленого строку на звернення до суду із позовом. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, наказом № 92-к від 03 листопада 2007 року [PERSON] було прийнято на посаду чергової гуртожитку Харківського коледжу Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій / т. 1 а. с. 8, 12/. Відповідно до посадової інструкції сторожа (чергової) Харківського коледжу Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій чергова несе чергування на прохідній гуртожитку у відповідності з графіком, перевіряє цілісність охоронюваного об'єкту, про виявленні пошкоджень доповідає заступнику директора з адміністративно-господарської роботи, при виникненні пожежі у гуртожитку піднімає тривогу, повідомляє пожежну команду, керівництво коледжу, слідкує за пропускним режимом, внесенням та винесенням майна, не допускає на територію коледжу сторонніх осіб, слідкує за виконанням студентами та працівниками коледжу Правил внутрішнього розпорядку, пожежної безпеки та санітарії, порушникам робить зауваження та доповідає про порушення адміністрації коледжу, приймає та здає чергування, підтримує приміщення прохідної в належному стані, виконує роботи, які вимагають колективної участі. Відповідно до п. 4.1 Інструкції чергова несе відповідальність за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків в межах, визначених чинним законодавством про працю / т. 1 а. с. 76-77/. Згідно наказу № 37 від 29 лютого 2012 року [PERSON] було виселено з гуртожитку коледжу з 01 березня 2012 року на підставі особистої заяви / т.1 а. с. 206/. У зв'язку із тим, що до вказаного строку [PERSON] не виселилась з гуртожитку, наказом № 61 від 06 квітня 2012 року директора Харківського коледжу ДУІКТ чергова гуртожитку [PERSON] була попереджена про недопустимість порушення Типового положення про студентський гуртожиток та про необхідність до 10 квітня 2012 року здати кімнату гуртожитку, в якій вона мешкала, у задовільному стані / т. 1 а. с. 207/. Наказом № 94 від 21 травня 2012 року черговій гуртожитку [PERSON] було оголошено догану за невиконання наказів директора коледжу № 37 від 29 02 лютого 2012 року та № 61 від 06 квітня 2012 року про виселення з гуртожитку. Одночасно [PERSON] знов було попереджено про необхідність виселення з гуртожитку / т. 1 а. с. 13/. Відповідно по ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких видів стягнення : 1. Догана; 2. Звільнення. Як вбачається з наказів № 37 від та № 61 від 10 квітня 2012 року [PERSON] підлягала виселенню з гуртожитку Харківського коледжу на підставі поданої нею заяви. Однак у зв'язку із тим, що у встановлений строк вона не звільнила займану нею кімнату гуртожитку, 21 травня 2012 року наказом № 94 [PERSON] було оголошено догану. Надані сторонами докази з приводу застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани свідчать про те, що [PERSON] порушила строки виселення з гуртожитку, тому правовідносини, які виникли між сторонами з цього приводу, регулюються нормами житлового законодавства, а не трудового. Цей факт також узгоджується з посадовою інструкцією чергової, яка чітко та вичерпно визначає обов'язки чергової гуртожитку під час виконання трудових обов'язків. Тому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що наказом № 94 від 21 травня 2012 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальність та накладено стягнення у вигляді догани за невиконання наказів директора коледжу та порушення п. 1.3 посадової інструкції. Згідно наказу № 180 від 25 вересня 2012 року за порушення посадової інструкції, а сам неодноразове пропущення у гуртожиток без належного оформлення сторонніх осіб, не сповіщення завідувача гуртожитком та інших осадових осіб про виток газу і несвоєчасний виклик працівників газової служби під час чергування 25-26 червня 2012 року черговій гуртожитку [PERSON] було оголошено догану / т. 1 а. с. 14/. На підтвердження факту порушення [PERSON] посадової інструкції представником відповідача надано судові копію Акту роботи комісії по розгляду скарг працівників гуртожитку від 17 вересня 2012 року, з якого вбачається, що факт неналежного виконання обов'язків [PERSON] під час витоку газу на її чергуванні 25-26 червня 2012 року знайшло своє підтвердження на підставі пояснень прибиральниці [PERSON] від 29 травня 2012 року, доповідних [PERSON] та Сєдих М.В. від 31 травня 2012 року, пояснення студенти [PERSON] від 31 травня 2012 року. Крім того, факт пропуску сторонніх осіб у гуртожиток черговою [PERSON] під час чергування 25-26 травня 2012 року було підтверджено доповідною заступника директора коледжу Сєдих М.В. від 31 травня 2012 року, поясненнями [PERSON], від 26 травня 2012 року та поясненнями студентки [PERSON] від 30 травня 2012 року. За результатами розгляду скарг та заяв комісією з трудових спорів було прийнято ряд рекомендацій, в тому числі було зазначено, що розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності чергової гуртожитку [PERSON] за пропущення сторонніх осіб у гуртожиток та про неповідомлення про виток газу неможливо, враховуючи закінчення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення / т. 1 а. с. 79-84/. Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Як вбачається з наданих представником відповідача доказів допущені черговою гуртожитку [PERSON] проступки, а саме пропущення на територію гуртожитку сторонніх осіб та несвоєчасне сповіщення про виток газу під час її чергування 25-26 травня 2012 року було виявлено безпосередньо 26 травня 2012 року, про що працівниками та студентами Харківського коледжу протягом 26-31 травня 2012 року було подано відповідні доповідні та письмові пояснення керівництву коледжу. Однак ці доповідні та пояснення були розглянуті комісією з трудових спорів і звернень громадян Харківського коледжу лише 17 вересня 2012 року, тобто більше ніж через три місяці після допущення позивачкою порушень посадової інструкції. Більш того, приймаючи рішення за встановленими фактами порушень трудового законодавства працівниками Харківського коледжу, комісія прийшла до висновку про неможливість притягнення чергової гуртожитку [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у зв'язку із закінченням строку для застосування дисциплінарного стягнення. Але, не дивлячись на це, виконуючим обов'язки директора Харківського коледжу ДУІКТ було винесено наказ № 180 від 25 вересня 2012 року при притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Тому суд вважає, що вказаний наказ було винесено відповідачем в порушення вимог ст. 148 КЗпП України, оскільки відповідач притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності за здійсненні проступки не протягом одного місяця з моменту їх виявлення, а більше, ніж через три місяці. Як вбачається з наданих судові письмових доказів, 08 жовтня 2012 року студент коледжу [PERSON] проніс через вахту коледжу дві пляшки пива, про що комендант гуртожитку [PERSON] подав доповідну записку в.о. директора коледжу / т. 1. а. с. 202, 204/. Крім того, з докладної прибиральниці [PERSON] від 22 жовтня 2012 року вбачається, що 20 жовтня 2012 року на чергуванні [PERSON] пропустила до гуртожитку трьох сторонніх осіб, які залишилися ночувати у гуртожитку / т. 1 а. с. 203/. 08 листопада 2012 року [PERSON] було звільнено з посади чергової гуртожитку за систематичне невиконання посадових обов'язків без поважних причин, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку за п. 3 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 118-к від 08 листопада 2012 року / т. 1 а. с. 16/. В оспорюваному наказі було зазначено, що підставами для звільнення [PERSON] були : встановлення факту пропущення до гуртожитку студента [PERSON] із спиртними напоями 08 жовтня 2012 року; неодноразове порушення трудової дисципліни, які полягало в несвоєчасному виселенні [PERSON] з гуртожитку, за що наказом № 94 їй було оголошено догану; несвоєчасне вжиття заходів з приводу витоку газу у травні 2012 року, пропускання сторонніх осіб для ночівлі в гуртожитку, нетактовна поведінка з студентами та їх батьками. Відповідно до ст. 40 ч. 3 КзПП України трудовій договір, укладений на невизначений строк, також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Таким чином, обов'язковою умовою розірвання трудового договору та звільнення працівника з посади за ч. 3 ст. 40 КЗпП України є застосування заходів дисциплінарного стягнення до вирішення питання про його звільнення. З наказу № 118-к від 08 листопада 2012 року вбачається, що протягом 2012 року [PERSON] допускалися порушення трудової дисципліни, а саме несвоєчасне виселення з гуртожитку у травні 2012 року, несвоєчасне сповіщення про виток газу, пропускання сторонніх осіб до гуртожитку та нетактовна поведінка із студентами та їх батьками. Однак при розгляді цього спору судом встановлено, що несвоєчасне виселення [PERSON] з гуртожитку відноситься до житлових правовідносин, які існували між сторонами у зв'язку із тимчасовим проживанням позивачки в гуртожитку, тому це порушення, допущене позивачкою, не може бути віднесено судом до порушень трудової дисципліни. Крім того, не дивлячись на своєчасне виявлення відповідачем порушень [PERSON] трудової дисципліни та посадової інструкції, які виразилися в несвоєчасному сповіщенні про виток газу, пропуску сторонніх осіб до гуртожитку та нетактовну поведінку зі студентами та їх батьками, позивач була притягнута до дисциплінарної відповідальності з порушенням ст. 148 КЗпП України. Тому суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутня обов'язкова умова для звільнення за ч. 3 ст. 40 КЗпП України щодо застосування до [PERSON] заходів дисциплінарного стягнення, які передували її звільненню. Враховуючи той факт, що стягнення за порушення трудової дисципліни, які передували звільненню [PERSON], були застосовані відповідачем з порушенням вимог ст. ст. 147, 148 КЗпП України, звільнення позивачки на підставі наказу № 118-к від 08 листопада 2012 року було здійснено відповідачем за відсутності передбачених пунктом 3 статті 40 КЗпП України підстав. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника на порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 43 КЗпП України, а саме розгляд подання адміністрації Харківського коледжу про надання згоди на звільнення позивачки профспілковим комітетом за її відсутності, оскільки з протоколу № 7 від 06 листопада 2012 року та доповнення до протоколу № 7 засідання профспілкового комітету Харківського коледжу ДУІКТ вбачається, що [PERSON] була присутня на засіданні профкому Харківського коледжу 06 листопада 20112 року та була ознайомлена з рішенням, яке було прийнято / т. 1 а. с. 72, 92/. Крім того, суд критично відноситься до посилань позивачки на те, що її звільнення було пов'язано з особистими мотивами, а саме помстою за намір позивачки звернутися до органів прокуратури. Належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту позивачкою не надано, а представлені позивачкою копії доповідних щодо неправомірних, на думку позивача, дії коменданта гуртожитку [PERSON] не можуть бути визнані судом у якості належних доказів, оскільки відповідно до п. 2.6 посадової інструкції [PERSON] повинна була доповідати адміністрації коледжу у разі невиконання працівниками коледжу правил внутрішнього розпорядку. Крім того, частина доповідних записок [PERSON] була предметом розгляду комісії з трудових спорів і звернень громадян 17 вересня 2012 року / т. 1 а. с. 79-84/. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При розгляді цього спору судом встановлено, що відповідач порушив права позивачки [PERSON], оскільки здійснив її звільнення з посади з порушенням вимог ст. 40 п. 3 КЗпП України. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті , міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з журналу обліку руху трудових книжок № 08-28 та акту про отримання трудової книжки, 13 листопада 2012 року представник позивача [PERSON] отримав трудову книжку [PERSON] / т. 1 а. с. 85-88/. Крім того, з акту від 09 листопада 2012 року вбачається, що 09 листопада 2012 року [PERSON] отримала копію наказу від 08 листопада 2012 року № 118-к про звільнення / т. 1 а. с. 89/. Таким чином, у разі незгоди із звільненням позивач [PERSON] мала звернутися до суду із позовом в період з 14 листопада 2012 року по 13 грудня 2012 року, натомість позивачка звернулася до суду лише 21 липня 2013 року. На підтвердження поважності пропуску строку на звернення до суду позивачкою надано виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 2900, з якої вбачається, що в період з 23 листопада по 13 грудня 2012 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в Харківському обласному клінічному шкірно-венерологічному диспансері № 1 з приводу дискондної червоної волчанки, первісного поліостеоартрозу, остеохондрозу, деформуючого спондільозу, дисциркуляторної енцефалопатії, хронічного фарингіту / т. 1 а. с. 29/. Крім того, на підтвердження наявності хронічного захворювання позивачка надала судові виписку з Харківської обласної клінічної лікарні щодо перебування на лікуванні з 09 по 23 червня 2011 року з приводу первісного поліостеоартроза з ураженням суглобів кістей / т. 1 а. с. 47/. Відповідно до ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що позивачкою не надано судові доказів неможливості звернення до суду із позовом про поновлення на роботі в період з 14 грудня 212 року по 21 липня 2013 року. З представлених позивачкою виписок з медичних карток вбачається, що вона дійсно страждає на ряд захворювань, але з представленої медичної документації не вбачається, що при наявності цих захворювань позивачка була позбавлена можливості своєчасно звернутися до суду із позовом за захистом своїх прав. Тому суд визначає про відсутність поважних причин порушення позивачкою позовної давності, у зв'язку із чим підстави для поновлення [PERSON] пропущеного строку на звернення до суду із позовом про визнання недійсним наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, і в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне [PERSON] відмовити з причини пропуску строку на звернення до суду. Відповідно до п. 3 Постанови № 4 Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв»язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Суд вважає, що позивачем не надано доказів спричинення їй моральної шкоди з боку відповідача. Так, з виписки медичної карти № 2900 вбачається, що Петрова хворіє на дискондну червону волчанку ще з 2003 року, у зв'язку із чим неодноразово проходила курси лікування / т. 1 а. с. 29/. Цей факт узгоджується з даними, які містяться у виписці з Харківської обласної лікарні від 23 червня 2011 року про те, що [PERSON] хворіє на вказане захворювання з 2003 року, а також проходила курс лікування у зв»язку із поліостеоартрозом, дисциркуляторною енцефалопатією / т. 1 а. с. 47/. Таким чином, позивачка страждає на хронічні захворювання, у зв»язку із чим періодично проходить курси лікування. В судовому засіданні не вставлено причинний зв'язок між звільненням позивачки та проходженням нею курсу стаціонарного лікування, тому її вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. задоволенню не підлягають. Враховуючи, що у суда відсутні підстави для задоволення позову [PERSON], позовні вимоги в частині стягнення з відповідача сплаченого нею при зверненні до суду судового збору в розмірі 229 грн. 40 коп. задоволенню не підлягають. Крім того, при розгляду цього спору судом встановлено, що протягом 04 листопада 2007 року - 10 листопада 2012 року пропорційного до відпрацьованого часу кількість календарних днів щорічної основної відпустки [PERSON] складало 119 календарних днів. Однак за вказаний період часу позивачкою було використано 126 календарних днів щорічної основної відпустки, що на 7 днів більше, ніж передбачено / т.1 а. с. 242-248/. Грошової заборгованості відповідача перед позивачкою за невикористану відпустку нема, оскільки [PERSON] має 7 не відроблених календарних днів щорічної основної відпустки за вищевказаний період часу і фактично позивачка з цього приводу має заборгованість перед Харківським коледжем ДУІТ / т. 1 а. с. 249/. Тому підстави для задоволення позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки її виплати відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed