Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 5 700 000,00грн. В обґрунтування позову зазначив, що 16.08.2006 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у позику грошові кошти у сумі 2\~500 000,00 грн., зі сплатою 10 % в місяцьна 2 роки з умовою їх повернення до 16.08.2008 року.Договір укладено в письмовій формі у вигляді розписки. Після спливу двох років заборгованість за даною розпискою становить: 2 роки - 24 місяці, тобто 240% х 2\~500 000,00 грн. = 6\~000 000,00 грн.(без врахування розрахунку заборгованості, яка виникла з 2008 по 2020 роки). На теперішній час, з врахуванням часткової сплати відповідачем заборгованості 2011, 2014 та 2017 роках у розмірі 300 000,00 грн., залишок суми заборгованості становить 5\~700\~000, 00 грн. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути борг, але останній від зустрічі ухиляється, гроші повертати відмовляється, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 23.07.2020 відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимогипідтримує в повному обсязі. Відповідачв судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чиномза місцем реєстрації. Відповідно до вимог ст.ст.223, 281 ЦПК України, За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 16.08.2006 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у позику грошові кошти у сумі 2500000,00 грн., 10 % в місяць на 2 роки з умовою їх повернення до 16.08.2008 року. Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач у визначений в договорі термін кошти не повернув. На день звернення до суду борг не сплачено. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Факт отримання коштів відповідачем підтверджується розпискою, оригінал якої долучено до матеріалів справи. Після спливу двох років заборгованість за даною розпискою становить: 2 роки - 24 місяці, тобто 240% х 2 500 000,00 грн. = 6 000 000,00 грн. З врахуванням часткової сплати відповідачем заборгованості у 2011, 2014 та 2017 роках у розмірі 300 000,00 грн., сума заборгованостіза договором позики від 16 серпня 2006 року становить 5 700 000, 00 грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, сума сплаченого судового збору в розмірі 11561,00 грн. стягується з [PERSON] на користь позивача [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved