Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача - фізичної особи-підприємця [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління Держпраці у Закарпатській області про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі. На обґрунтування позову позивач вказує, що вона з 13 липня 2017 року по кінець листопад (початок грудня) 2019 року працювала менеджером з продажів у Студії меблів ІНТЕР КОМФОРТ (м. Ужгород, вул. Краснодонців, 1, перший поверх заводу Електродвигун) у ФОП [PERSON] ( [ADDRESS] , тел: [NUMBER] ). Виконуючи обов`язки менеджера з продажу меблів у вказаного підприємця, займалася роботою з клієнтами - покупцями, контрагентами Відповідача - постачальниками товарів, оплачувала рахунки, виставлені постачальниками, контактувала та приймала замовлення від клієнтів, займалася реалізацією та рекламою товарів в магазині [INFO] , в тому числі приймання замовлення на кухонні гарнітури, шафи-купе, гардеробних під індивідуальне замовлення, здійснення замірів, виготовлення проектів та відповідної документації та виконувала інші завдання роботодавця. Вказує, що у процесі виконання роботи була безпосередньо підпорядкована керівнику - [PERSON] . Зазначає, що режим роботи у Студії меблів ІНТЕР КОМФОРТ був наступний: вівторок - п`ятниця з 09:00 до 17:30 год., субота та неділя з 10:00 до 16:00, перерва для відпочинку і харчування офіційно не надавалися. Стверджує, що вона звільнилася за власним бажанням у кінці листопада - на початку грудня 2019 року, при цьому повного розрахунку при звільненні з нею не проведено, мінімальна заробітна плата за кілька останніх місяців роботи не виплачена, а трудової книжки при звільненні не видано. Зауважує, що між сторонами була домовленість про оплату праці у розмірі мінімальної заробітної плати та 1,5 % відсотки від реалізації продукції. Оскільки упродовж певного часу виплачували відсотки від реалізації продукції, а мінімальну заробітну плату не виплачували, хоча обіцяли розрахуватися повністю в кінці 2019 року, вказан обставина слугувала звільненню з роботи. Наголошує, що відповідач невидачу трудової книжки при звільненні позивача мотивувала тим, що на той час вона не була заповнена та знаходилася вдома у відповідача, а у подальшому позивача повідомлено, що трудову книжку не можуть її знайти. Наприкінці лютого 2020 року позивач отримала на руки трудову книжку, з записів якої дізналася, що не була офіційно працевлаштована, оскільки жодного запису до трудової книжки відповідачем не внесено. Стверджує, що при влаштуванні на роботу до ФОП [PERSON] нею була написана заява про прийняття на роботу на посаду менеджера з продажу. Зауважує, що на всі вимоги та звернення з проханням здійснити виплату заробітної плати та внести запис до трудової книжки про працевлаштування, ФОП [PERSON] спочатку обіцяла це здійснити в березні 2020 року, однак потім відмовила. На підтвердження відсутності офіційного працевлаштування позивач отримала довідку Форми ОК-5, у якій відсутні відомості про сплату відповідачем страхові внески за період роботи позивача. Позивач зазначає, що 09.04.2020 року вона звернулася до Управління Держпраці у Закарпатській області з заявою про проведення перевірки ФОП [PERSON] і за результатами перевірки просила встановити, що позивач працювала у відповідача без укладеного трудового договору; встановити невиплату мінімальної заробітної плати позивачу відповідачем. На вказане звернення отримано відповідь Управління Держпраці в Закарпатській області № 07-02/1310 від 15.04.2020 року, за змістом якої «відповідно до ст. 232 КЗпП України - трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи підлягають розгляду безпосередньо в суді. З порушеного в заяві питання, рекомендовано звернутися до суду». На підтвердження трудових відносин та виконання позивачем обов`язків менеджера з продажу з 13 липня 2017 по кінець листопад (початок грудня) 2019 року позивач посилається на наступні докази: - запис номера телефону позивача, як контактної особи до якої можна звертатися щодо інформування та реалізації продукції, наявного на рекламній сторінці [INFO] ( [INFO] ); - довідка з AT «ПРИВАТБАНК» про платежі, які здійснювала [PERSON] за період 2018-2019 року основним контрагентам ФОП [PERSON] (платежі на користь ТОВ «РОДА» та меблевої компанії «А А ВИЛОГ»); - відомості, які містяться в особистій електронній пошті Позивача ( [INFO] ), про приймання, узгодження замовлень щодо меблів, які реалізовував відповідач та факти оплати за вказані замовлення за різні часові періоди. - договір відповідача з ТОВ «ДАВИДОС», а також акти звірки взаєморозрахунків, які підписані відповідачем за різні часові періоди. - рахунок та копія квитанції про оплату оренди за ФОП [PERSON] зг. з рахунком №1388 від 06.02.2019 року; - докази оплати послуг Укртелеком за вересень 2018 року; - квитанція з Нової Пошти про відправку вантажу до ТД «РОДА» (основного виробника та постачальника меблів) в жовтні 2018 року; - покази свідків, які можуть підтвердити факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем (клопотання про виклик свідків будуть заявлені після відкриття провадження по справі); - лист ПрАТ «ВФ Україна» від 26.06.2020 року № СС1128.26.06, що засвідчує факт належності саме позивачу мобільного, вказаного відповідачем у власних рекламних оголошеннях, тобто що позивач був контактною особою, яка відповідала за реалізацію меблів. З огляду на дані Головного управління статистики у Закарпатській області щодо середньої заробітної плата штатних працівників за видами економічної діяльності, зокрема, «Оптова та роздрібна торгівля» за 2017-2019 року позивач вважає, що відповідач повинен сплати їй грошові кошти в сумі 194247,00 грн. як заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності за період з середини липня 2017 - по кінець листопад 2019 року включно. З посиланням на ст. 43 Конституції України, ст. 21, 24, 232, 233, 235 КЗпП України позивач просить встановити факт трудових відносин [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) з ФОП [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та роботі на посаді менеджером з продажів у Студії меблів ІНТЕР КОМФОРТ (м. Ужгород, вул. Краснодонців, 1), в період з 13 липня 2017 року до 31 листопада 2019 року включно; зобов`язати з ФОП [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) внести до трудової книжки [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) запис про прийняття на роботу на посаду менеджера з продажу з 13.07.2017 року та запис про звільнення з посади продавця за власним бажанням з 02.12.2019 року; стягнути з ФОП [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності за період 13.07.2017 року по 31.11.2019 року сумі 194 247,00 гривень. У подальшому представником позивача 17 лютого 2021 року подано заяву про виправлення механічної описки, уточнивши дату звільнення з «31 листопада 2019 року» на «30 листопада 2019 року». Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.07.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 30.09.2020 року задоволено клопотання про виклик свідків, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 17 лютого 2021 року представником позивача заявлено клопотання в порядку ст. 92 ЦПК України про допит позивача з метою підтвердження обставин перебування в трудових відносинах з відповідачем в період з 13 липня 2017 року по 30 листопада 2019 року. У судовому засіданні 17 лютого 2021 року судом допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , при цьому, позивач та її представник не наполягали на допиті свідка [PERSON] . Після оголошеної у судовому засіданні 17.02.2021 року перерви 30.04.2021 року допитано позивача [PERSON] . У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. Відзиву на позовну заяву не надано. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. З копії долученого до матеріалів справи витягу з трудової книжки [NUMBER] , заповненої 03 березня 1999 року на ім`я [PERSON] (змінено на « [PERSON] » на підставі свідоцтва про шлюб від 17.11.2005) [PERSON] , [INFO] , встановлено, що останній запис щодо відомостей про її роботу внесено за номером 14: дата - 27.06.2014; відомості про прийом на роботу, переведення на іншу роботу і звільнення (із зазначенням причин і посиланням на статтю, пункт закону - «Звільнена з роботи за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України»; підстава внесення запису - «Наказ №91-П від 27.06.2014 р.» (а.с. 16). Запис підписано та скріплено печаткою начальником відділу кадрів акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» О.В. Тернущак. Зміна прізвища позивача « [PERSON] » до державної реєстрації шлюбу на « [PERSON] » підтверджено копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища за №00023852671, сформованого 05 вересня 2019 року (а.с. 9). Судом встановлено, що згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АА №517177 фізична особа-підприємець [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів [NUMBER] , місце проживання ФОП: [ADDRESS] ) з 08.08.2006 року здійснює підприємницьку діяльність за наступними видами: 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний); 46.47 Оптова торгівля меблями, килимами й освітлювальним приладдям; 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.; 47.51 Роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах; 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах; 74.10 Спеціалізована діяльність із дизайну; 43.32 Установлення столярних виробів (а.с. 13-15). Згідно з відповіддю ПрАТ «ВФ Україна» від 26.06.2020 року №СС1128.26.06, наданою абоненту [PERSON] , останню повідомлено, що мобільний номер [NUMBER] був зареєстрований на [PERSON] (паспортні дані - [NUMBER] ) (а.с.18). Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в цифровій формі, яка містить дані про обставини справи, що мають значення. Електронні докази можуть мати різну форму, в тому числі електронного документа, веб-сайту (сторінки). До електронних документів відносять текстові документи, графічні зображення, які можуть зберігатися на портативних пристроях, картках пам`яті чи в будь-якому іншому місці збереження даних, зокрема, у мережі Інтернет. Так, електронним доказом може бути інформація з переписки у чаті, на веб-сайті, електронний лист з поштового сервісу тощо. Для фіксування електронного доказу переважно робиться його електронна копія, яка часто має форму скріншота. Тобто скріншот - не оригінал документу, а лише форма фіксування електронного доказу. Згідно з частиною третьою статті 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Відповідно до інформації з соцмережі «Facebook», зокрема, дописів, розміщених на сторінці « [INFO] » ( [INFO] / [NUMBER] ), наданій позивачем у вигляді скріншотів за 27.01.2018, 31.01.2018, 01.02.2018, 02.02.2018, 26.02.2018, 28.02.2018, 01.03.2018, 30.03.2018, 02.04.2018, 30.04.2018, 04.05.2018, 23.05.2018, 09.06.2018, 04.07.2018, 26.07.2018, 07.08.2018, 27.08.2018, 06.09.2018, 26.09.2018, 09.10.2018, 30.10.2018, 06.11.2018, 30.11.2018, 03.12.2018, 30.12.2018, 04.01.2019, 31.01.2019, 01.03.2019, 30.03.2019, 01.05.2019, 29.05.2019, 01.06.2019, 27.06.2019, 01.07.2019, 31.07.2019, 30.08.2019, 02.09.2019, 04.10.2019, вбачається зазначення номеру телефону « [NUMBER] », адреса магазину: [ADDRESS] , а частина з вищевказаних дописів містить посилання наступного змісту: «…Наш менеджер-консультант з радістю надасть Вам необхідну консультацію, а також відповість на всі питання відносно продукції, виробника, оплати, доставки тощо.»; «…Вибрати, замовити та купити сучасні кухні у магазині « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] », «… За деталями звертайтесь за тел.: [NUMBER] , [NUMBER] або у [ADDRESS] », до яких є вказівка на номер телефону [NUMBER] (а.с. 23-42). Судом досліджено переписку позивача, що міститься в її особистій електронній пошті - [INFO] , - за 13 червня 2017 року щодо укладення договору на поставку меблів з ТОВ «Давідос» ([INFO]) (а.с. 43-44), - направлення 14 червня 2017 року в електронному виді додатків до листа на адресу ТОВ «Давидос» з електронної пошти [INFO] на електронну пошту [INFO] , зокрема, скан-копій реєстраційних документів ФОП [PERSON] (а.с. 45-47); - за 14.06.2017, 15.06.2017, 16.06.2017, 22.06.2017, 19.07.2017, 20.07.2017, 29.08.2017, 29.09.2017, 24.10.2017, 14.11.2017, 20-24.12.2017, 22-27.02.2018, 03.04.2018, 02.06.2018, 11.07.2018, 07-12.08.2018, 07-11.09.2018, 20.09.2018, 04-05.10.2018, 06.11.2018, 15.02.2019, 05.03.2019, 13.03.2019, 28.03.2019, 26.05.2019, 01.08.2019, 09.09.2019, 27.09.2019, 29.09.2019 щодо приймання, узгодження замовлень щодо меблів, які реалізовував відповідач та факти відвантаження, оплати за вказані замовлення (а.с. 48-51, 56, 59, 60, 62, 64, 66, 67, 72, 73, 76, 78-80, 85, 87-89, 93, 95, 97-100); - за 04.09.2019, 09.10.2019 між сторонами у справі з приводу відправки в роботу фасадних вставок до меблів, складових меблів Шервуд, (а.с. 96, 101, 102); - за 23.08.2017 щодо переоформлення документів з Укртелеком (а.с. 55); - щодо підписання [PERSON] актів звірки взаєморозрахунків з ТОВ «Давидос» (а.с. 57, 58, 68, 74, 81, 86, 90, 94) Згідно з додатком №1 до довідки AT КБ «Приватбанк» від 27.03.2020 №EMPI30F9OS78TIKT, виданої [PERSON] за період з 01.01.2018-31.12.2019, остання здійснювала платежі на користь ТОВ «РОДА» (усього шість), ТОВ «Давидос» (усього п`ять), ТОВ «Компанія ТМ Дизайн» (усього сім) на загальну суму 159658,25 грн. (а.с. 103-105). Як вбачається зі скан-копії проекту договору купівлі-продажу між ТОВ «Давидос» (продавець) та ФОП [PERSON] (покупець) за 2017 рік у п. 3.4. обумовлено, що всі заявки, письмові повідомлення, вимоги та інші повідомлення за даним договором або у зв`язку з ним можуть направлятися за допомогою e-mail або поштового зв`язку, та скеровуються відповідній стороні за наступними адресами:, зокрема, адресою покупця зазначено [ADDRESS] , а електронною адресою - [INFO] . Згідно з поясненнями позивача [PERSON] , яка була допитана судом відповідно до статті 92 ЦПК України як свідок про відомі їй обставини, що мають значення для справи, остання повідомила, що займається дизайном, неприязних стосунків з відповідачем немає, ствердивши, що 13 липня 2017 року подала їй документи: заяву на працевлаштування на посаду менеджер-дизайнер, ксерокс паспорту, коду, трудову книжку і приступила до обов`язків. За домовленістю між ними виплачувалась заробітна плата та проценти до неї, з яких заробітну плату отримувала у кінці місяця, а проценти - одноразово, у залежності від того, коли був оформлений, зроблений об`єкт. Зазначає, що отримувала мінімальну заробітну плату, трудові обов`язки виконувала чесно, з 2018 року [PERSON] заробітну плату не виплачувала, аргументуючи тим, що отримає потім, а коли у 2019 році хотіла йти з роботи, [PERSON] не віддавала трудову книжку, пояснюючи, що немає бухгалтера, не витримала побрехеньки, написала заяву на звільнення, коли телефонувала, вона казала, що нічого не знає. Потім трудову книжку їй підкинули у поштову скриньку, у якій не було відміток про працевлаштування. Наголосила, що підпорядковувалася правилам внутрішнього трудового розпорядку, роботу розпочинала з дев`ятої години з вівторка по п`ятницю, працюючи до останнього клієнта. У вихідний працювала до 18.00 год. Робоче місце було: [ADDRESS] , орендували приміщення Електродвигуна. Зауважила, що посадової інструкції не було, однак вона робила дизайн, сплачувала за оренду, вела документообіг, сальдову відомість. Звільнилася 30.11.2019 року. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що візуально пам`ятає позивача у 2018 році вона робила у неї замовлення. Вказала, що у 2018 році вона проводила ремонт у квартирі по [ADDRESS] , починаючи з червня 2018 року по місту Ужгороду шукала магазини меблів, в тому числі на [ADDRESS] по лівій стороні кухні РОДА, заходила декілька разів у червні, липні, вересні, меблі хорошої якості, високі ціни. У кінці вересня - на початку жовтня зробила замовлення. З позивачем познайомилася у червні 2018 року, обмінявшись контактами, показала зразки, [PERSON] сіла за ПК, відкрила програму для проектування, зробила проект, у подальшому двічі приїздила до неї додому, щоб робити заміри, потім кухню привезли. Вона ще дозамовила шафу у коридор. У середині-кінці грудня 2018 року приїжджала проконтролювати. Фото меблів має, зв`язувалася за номером телефону [NUMBER] , разом з нею був чоловік [PERSON] . [PERSON] приймала оплату, оформляла документи. Договір був заповнений [PERSON] . Свідок [PERSON] , допитаний у судовому засіданні, показав, що з [PERSON] знайомий як з працівником магазину, проводили роз`яснення по рекламі, приходила вона представлялася менеджером тричі у кінці 2017 року, початок та кінець 2018 року на рахунок будівельної документації по реконструкції. Перемовини вели з [PERSON] , всі документи показувала вона і був ще хлопчик, деякі рекламні конструкції знайшов він, на які не було дозвільної документації, приходив зранку о 10.00 у 2017 році, початок 2018 року - в обід, а в кінці 2018 року в обідню перерву. Письмову документацію не складали. Проводили лише роз`яснювальну роботу. Судом також було допитано свідка [PERSON] , який повідомив, що з позивачем знайомий 4-5 років, разом з нею працював до 2019 року, останній раз бочився з нею наприкінці осені, потім вона звільнилася, бачив літом, працює розробником меблів фірми РОДА, офіс на [ADDRESS] , у ФОП [PERSON] , 4 роки працювала, клієнтів, які приходили, консультувала з приводу меблів, ходила на заміри. Сиділа в офісі, дотримуючись повного робочого режиму, з 09.00 до 15-16.00 год., в тому числі, у суботу і неділю, вихідний - понеділок. З приводу оплати праці не спілкувалися. Він працював у ФОП [PERSON] з 2010 року, займався покрівлею, виїжджав на об`єкти. [PERSON] прийшла працювати у 2014-2015 році. З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , наданих за формою ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України судом не встановлено даних щодо сплати внесків (а.с. 19-21). Норми статей 2, 3 Кодексу законів про працю України визначають право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, що забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Частина третя статті 24 КЗпП України встановлює заборону на допуск працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови роботодавця привести фактичні відносини з громадянином у відповідність до вимог трудового законодавства, факт трудових відносин, як факт, що має юридичне значення, може бути встановлений у судовому порядку, а, враховуючи наявність спору - у позовному провадженні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року (із внесеними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановлювати факти, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежать виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Враховуючи вищевикладене відносини між позивачем та відповідачем підпадають під ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником. За змістом статей 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач звернулася до суду з позовом у 06 липня 2020 року з приводу трудового спору за період з 13 липня 2017 року по 30 листопада 2019 року, оскільки саме при отриманні трудової книжки у лютому 2020 року дізналася про факт відсутності запису у ній про працевлаштування у ФОП [PERSON] , таким чином строк звернення до суду за захистом порушеного права з урахуванням продовження згідно з главою XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на час дії карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), встановленого Кабінетом Міністрів України, не пропущений. Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. У даній цивільній справі позивач, покликаючись на наявність трудових відносин, належними доказами підтвердила, що відносини саме такого характеру склалися у сторін, оскільки як випливає з досліджених судом доказів [PERSON] підпорядковувалася правилам внутрішнього трудового розпорядку, сама організовувала і виконувала свою роботу з кількох професій (менеджер - економічна спеціальність, дизайнер - професія з творчості і дизайну), спеціальностей, за посадою відповідної кваліфікації, виконувала визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудову діяльність не припиняла. Виконувала свої функції за процесом, організованим ФОП [PERSON] у орендованому підприємцем приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з досліджених доказів, зокрема, переписки позивача та відповідача за допомогою електронної пошти, робочий процес був керованим, що також є ознакою трудового договору. Крім того, факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем підтвердили свідки, які показали, що позивач виконувала обов`язки і продавця-менеджера, і дизайнера, і економіста. Суд дійшов висновку про існування між сторонами трудових правовідносин, констатуючи, що у даному випадку наявне ухилення роботодавця (відповідача) від оформлення трудових відносин з працівником (позивачем) у відповідності до вимог трудового законодавства, що зумовило виникнення трудового спору. З врахуванням вищевказаного суд вважає доведеним факт наявності трудових відносин між сторонами на заявлений період на посаді менеджера з продажів, а оскільки відповідач відмовляється їх визнавати та оформляти, позовні вимоги про встановлення факту перебування в трудових відносинах та зобов`язання внести записи до трудової книжки підлягають задоволенню частково. Зокрема, позивач просить внести запис про звільнення з 02 грудня 2019 року, підтверджуючи період роботи саме до 30 листопада 2019 року. Статтею 47 КЗпП України визначено обов`язок на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.1993 року №58, передбачено, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Отже, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Тобто, днем звільнення позивача та днем видачі трудової книжки є саме 30 листопада 2019 року, а не 02 грудня 2019 року, як про це зазначає позивач. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. В силу положень статті 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з нормами статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом вказаних норм при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати. У відповідності частини шостої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, а у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без врахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Оскільки з вини відповідача мали місце неоформлення трудових відносин з позивачем та нездійснення належної оплати праці позивача, наявні підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 235 КЗпП України, - стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі не нижче середньої заробітної плати за видом економічної діяльності «Оптова та роздрібна торгівля» у Закарпатській області за період 13.07.2017 року по 30.11.2019 року з нарахуванням та сплатою відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи з 13.07.2017 року по 30.11.2019 року. На підставі статті 430 ЦПК України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та стягнення заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial