Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить зобов`язати Саксаганський відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зняти арешт з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , який було накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.03. 2012 року, 30. 05. 2012 року та від 15. 10. 2010 року. Зобов`язати Дзержинський відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зняти арешт з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , який було накладено на підставі Постанови № ВЗ-935/11 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31. 03 2011 року. Посилається на те, що 28 квітня 2017 року Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу прийняв рішення по цивільній справі № 210/279/15-ц , яким вирішив: Визначити частки [PERSON] та [PERSON] рівними з одночасним припиненням спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі по 1/2 для кожного. Визнати за [PERSON] , [INFO] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири житловою площею 29,4 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , останнє відоме місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] , право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири житловою площею 29,4 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . 21 серпня 2017 року право власності на [PERSON] було зареєстровано на підставі вищезазначеного рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 22013614. 23 серпня 2018 року право власності на [PERSON] було зареєстровано на підставі вищезазначеного рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер запису про право власності 27685425. Позивачеві стало відомо про накладення Саксаганським Відділом ДВС Криворізького МУЮ та Дзержинським Відділом ДВС Криворізького МУЮ арешту на все нерухоме та рухоме майно [PERSON] . Виконавчі провадження були відкриті відносно [PERSON] , по виконавчому листу № 2-2258 від 12.10.2009 року виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу, за заявою ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, Саксаганським відділом ДВС Криворізького МУЮ у рамках виконавчого провадження № 42969637 постановами про арешт майна від 15. 10 .2010 року, 27. 03. 2012 року, ЗО. 05 .2012 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно [PERSON] . Постановою від 23.07.2014 року, виконавче провадження було закінчено. Дзержинським відділом ДВС Криворізько МУЮ у рамках виконавчого провадження № 1452/3/167 постановою про арешт майна від 31 .03. 2011 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно [PERSON] . 01.08.2014 року державним виконавцем Дзержинського відділу ДВС Криворізького МУЮ було відкрито виконавче провадження № 44238623 . 28 січня 2015 року державним виконавцем Дзержинського відділу ДВС Криворізького МУЮ було прийнято Постанову серії ВП № 44238623 від 29.06.2015 року про закінчення виконавчого провадження. Справу передано на зберігання 10.07.2015 р., архівний номер 3071/15. Позивач зазначає, що вона не є боржником по виконавчому провадженню, та немає відношення до стягнення боргу з відповідача. Арешт на її частину у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] вважає протиправним. Тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав про зняття арешту з квартири [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явився, за його дорученням адвокат Грцалюк П.О. надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представники відповідача в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи -Курдюмов М.М. у судове засідання не з`явився, також подав клопотання про розгляд справи за відсутності та письмові пояснення відповідно яких заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2017 року по справі 210/279/15-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Відділ державної виконавчої служби Дзержинського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, відділ державної виконавчої служби Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визначення частки у праві спільної сумісної власності та звільнення з- під арешту нерухомого майна, (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) задовольнити частково. Визнано, визначити частки [PERSON] та [PERSON] рівними з одночасним припиненням спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі по 1/2 для кожного. Визнати за [PERSON] , [INFO] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири житловою площею 29,4 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , останнє відоме місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] , право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири житловою площею 29,4 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.5-6). Крім того, з вищезазначеного рішення вбачається, що позивач звернулась до суду із позовом про визначення частки у праві спільної сумісної власності та звільнення з-під арешту нерухомого майна у зв`язку з тим, що позивачу стало відомо про те, що квартира [ADDRESS] знаходиться під обтяженням на підставі договору іпотеки №120/303-І-120/358/08 від 02.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк», що посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Борисенком С.М. згідно реєстрового номеру №1455 та накладена заборона відчуження даної квартири. Також 26.11.2014 року позивачу стало відомо про накладення Саксаганським Відділом ДВС Криворізького МУЮ та Дзержинським Відділом ДВС Криворізького МУЮ арешту на все нерухоме та рухоме майно [PERSON] . Такі дії відносно спільного майна подружжя позивач вважає такими, що порушують права Позивача як співвласника майна. Як співвласник майна Позивач не була повідомлена та не надавала згоду на передачу в іпотеку квартири [ADDRESS] згідно Договору іпотеки між Відповідачем та ПАТ «Укрсоцбанк». 21 серпня 2018 року право власності зареєстровано за [PERSON] (а.с.27). 23 серпня 2018 року право власності зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с.38). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 368 ЦК України). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного прибутку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності і подружжя не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю. Як вбачається з відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 2-кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , власник [PERSON] , на підставі іпотечного договору № 120/303-1-120/358/08, р. № 1455, від 02.04.2008 року, заборона відчуження за реєстровим № 1456. Відповідно до відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 32817958 від 30.05.2012 року, накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] (а.с.9,10,11,12). Відповідно до Закону «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом. Майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Частиною 1 ст. 73 СК України встановлено, що за зобов`язання одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. У відповідності до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно абзацу 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно врахувати, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу їх частки визнаються рівними Разом з цим, згідно статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (стаття 372 ЦК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя тощо. Як роз`яснив Верховний Суд України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу). Таким чином, у результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Згідно із ч. З ст. 61 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також ст. 70 Семейного кодексу передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, внаслідок поділу майна між подружжям, дружина окрім майна 1/2 майна чоловіка отримує 1/2 його боргових зобов`язань, що повністю кореспондується зі ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», в якій зазначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.03.2012 року, 30.05.2012 року та 15.10.2010 року видавник Саксаганський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, та постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.03.2011 року видавник Дзержинський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління підставою для відкриття виконавчого провадження є наявність виконавчого листа №2-2258 від 12.10.2009 року зі стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 273 797,98грн. видавник Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу та виконавчого сбору. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 70 СК та ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з набуттям права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] набуте і статус боржника в виконавчих провадженнях в межах 1/2 боргу, а одже цивільні права Позивача не порушені. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються положеннями ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВССУ 2Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 №5 - відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст.. 3 ЗУ від 21 квітня 1999 року №606 - XIV «Про виконавче провадження» (у редакції ЗУ від 04 листопада 2010 року №2677-VI). Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ч. 1 ст. 13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача Неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Неналежним відповідачем є та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Будь-яких доказів того, що саме відповідачами у справі, а саме: Металургійним відділом державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, Саксаганським відділом державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, порушено права чи інтереси позивача [PERSON] (неправомірно накладено арешт, не скасовано арешт у передбачені строки та порядок, та і взагалі накладено арешт тощо) не надано. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. За змістом наведених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у випадку звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) орган державної виконавчої служби не може бути належним відповідачем у такій справі. Вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт. Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна позивач зазначила відповідачами Металургійний відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, Саксаганського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, а у якості третіх осіб Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] що є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства України, оскільки в такому випадку суд вирішує питання про права і обов`язки особи, яка не є відповідачем в даній справі, що є порушення принципів рівності сторін та змагальності процесу. Відповідно до ст.ст. 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і законом. Крім того позивач не вказав, якими діями і який закон порушений відповідачем у даній справі, тоді як арешт на його майно було накладено при виконання рішення суду на користь ПАТ «Укрсоцбанк» і в разі скасування цього арешту можуть бути порушені саме права банку до якого позивач не заявляв позовних вимог в даній справі. З врахуванням вищезазначеного, суд вважає, що позов пред`явлено не до належного відповідача. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що у випадку подання позову про звільнення майна з-під арешту, який накладено при виконанні виконавчого документа про стягнення коштів з метою забезпечення його виконання, відповідачем є стягувач. Суд зазначає, що не заслуговують на увагу аргументи позивача про порушення його прав як власника, що гарантовано статтею 41 Конституції України, безпідставні, так як арешт на його майно було накладено державним виконавцем відповідно до вимог законодавства для забезпечення реального виконання рішення, оскільки одночасно з набуттям права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] набуте і статус боржника в виконавчих провадженнях в межах 1/2 боргу, а одже цивільні права Позивача не порушені. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Позивачем чи його представниками клопотання у порядку та строки, визначені ст. 51 ЦПК України, з цього приводу не заявлялися. Відповідно до висновків, викладених у постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року по справі № 280/119/16-ц, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Металургійного відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, Саксаганського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», [PERSON] про звільнення з-під арешту нерухомого майна, задоволенню не підлягають. На основі викладеного,

Outcome: partial