Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про зняття арешту з належної їй ј частини квартири по [ADDRESS] , зареєстрованого 03 липня 2007 року за номером обтяження 5231928, Першою тернопільською державною нотаріальною конторою, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА 995996 від 15 січня 2004 року, який внесено в реєстр заборон відчуження. В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона є власником ј частини квартири по [ADDRESS] . З метою продажу належної їй частини квартири вона звернулася до приватного нотаріуса, яка повідомила їй про те, що на належну їй частку квартири накладено арешт. Згідно відповіді Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), перевіркою автоматизованою системою виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження №3908677 перебувало в Другому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції та 16 лютого 2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Із вказаної постанови вбачається, що борг сплачено повністю тому виконавче провадження підлягає закриттю. Посилаючись на наведене та те, що виконавче провадження закрите, а накладена заборона відчуження належного їй нерухомого майна, обмежує її право на вільне володіння, користування та розпорядження майном, просила задовольнити позов. Ухвалою судді від 03 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 16 лютого 2021 року від представник відповідача надійшов відзив. Вказав, що на виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №3908677 з виконання виконавчого листа №2-6563 від 17 листопада 2003 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з [PERSON] в користь Управління праці та соцзахисту населення 2484,66 грн. 16 лютого 2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, однак у вказаній постанові не зазначено про зняття арешту з майна боржника та не вказано про те, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачені в повному обсязі. Станом на 15 лютого 2021 року відсутні відомості про сплату основного боргу, витрат виконавчого провадження та виконавчого збору. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. 16 лютого 2021 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості третіх осіб залучено Управління соціальної політики Тернопільської міської ради та Першу тернопільську державну нотаріальну контору. 23 лютого 2021 року представник Управління соціальної політики Тернопільської міської ради подав клопотання про розгляд справи без участі їх представника. Крім того, вказав, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] 25 лютого 2021 року представник Першої тернопільської державної нотаріальної контори подав заяву про розгляд справи без їх участі. Щодо вирішення спору покладається на думку суду. В судове засідання позивач не з`явилася, хоча про час та місце була повідомлена належним чином. Попередньо представник позивача - адвокат Равлів М.І. подав заяву про розгляд справи без його та позивача участі. Просив задовольнити позов. Представник позивача був присутній у попередньому судовому засіданні, позов підтримав з підстав зазначених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому Законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача був присутній у попередньому судовому засіданні, щодо задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві. Пояснив, що борг позивача згідно виконавчим листом сплачено у повному обсязі у зв`язку з чим закінчено виконавче провадження. Постанова про стягнення виконавчого збору та витрат на виконавче провадження не виносилась, та не виділялась у окреме виконавче провадження. Судом встановлено, що [PERSON] є власником ј частини квартири по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 11 листопада 2002 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації. 15 січня 2004 року державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6563, виданого 17 листопада 2003 року, винесено постанову серії АА №995996 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно з якою накладено арешт та заборону відчуження на все майно, що належить [PERSON] , у тому числі на ј частину квартири за [ADDRESS] . Як слідує з листа Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби №891 від 15 січня 2004 року надісланого на адресу Першої державної нотаріальної контори, відділом ДВС направлено постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, а саме на ј частини квартири [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] . 16 лютого 2010 року старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Ярмусь М.І., на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №3908677 з примусового виконання виконавчого листа №2-6563, виданого 17 листопада 2003 року Тернопільським міським судом про стягнення з [PERSON] в користь Управління праці та соцзахисту населення 2484,66 грн. Із змісту вказаної постанови вбачається, що виконавче провадження закінчене у зв`язку зі сплату боргу. Як слідує з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №244456881 від 15 лютого 2021 року, належна позивачу ј частина квартири по [ADDRESS] знаходиться під арештом, реєстраційний номер обтяження: 5231928, підстава обтяження: постанова АА 995996 від 15 січня 2004 року. Як вбачається з листа Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перевіркою автоматизованою системою виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження №3908677 перебувало в Другому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції та 16 лютого 2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. 03 липня 2007 року за №5231928 державним реєстратором Першої тернопільської державної нотаріальної контори був винесений арешт нерухомого майна, а саме квартири по [ADDRESS] . Суд, розглянувши справу, вивчивши матеріали справи заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. В силу вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що права позивача порушені, оскільки на належне їй нерухоме майно накладено арешт, що в свою чергу позбавляє її права щодо вільного володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Разом з тим, існування на даний час підстав для такого обтяження судом не встановлено. Встановлено, що арешт на належну Ѕ частину спірної квартири позивача накладено згідно постанови державного виконавця серії АА №995996 від 15 січня 2014 року щодо виконання виконавчого листа №2-6563 від 17 листопада 2003 року. Вказана постанова винесена у межах виконавчого листа №2-6563 від 17 листопада 2003 року про стягнення з [PERSON] в користь Управління праці та соцзахисту населення 2484,66 грн. Будь-які інші підстави обтяження квартири не встановлені. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що виконавче провадження, в рамках якого було винесено постанову про арешт та заборону відчуження майна, належного [PERSON] , закінчене на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час винесення вказаної постанови), у зв`язку із сплатою боргу. Відповідно до вимог ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (у вищевказаній редакції) у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Таким чином, оскільки виконавче провадження в рамках якого накладено арешт на належне позивачу нерухоме майно закінчене, відсутні підстави для продовження існування вказаного арешту. У постанові про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не зазначено про скасування арешту на Ѕ частину квартири, яка належить позивачу. Враховуючи вищенаведенні вимоги закону та встановлені обставини справ, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом зняття арешту з належної позивачу ј частини квартири по [ADDRESS] , зареєстрованого 03 липня 2007 року за номером обтяження 5231928, Першою тернопільською державною нотаріальною конторою, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА 995996 від 15 січня 2004 року, який внесено в реєстр заборон відчуження. Безпідставними є доводи представника відповідача про відсутність підстав для скасування арешту на належне позивачу нерухоме майно через відсутність в постанові про закінчення виконавчого провадження відомостей про зняття арешту з майна боржника, про сплату останньою виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Так, вимогами ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) передбачено обов`язок державного виконавця зазначити про скасування арешту, накладеного на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, судом встановлено, що з незалежних від позивача підстав у постанові державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 16 лютого 2010 року відсутні відомості про скасування арешту на майно останньої. Крім цього, статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження» (у вищевказаній редакції) у разі коли виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому цим Законом. Представником відповідача не надано суду будь-яких доказів про те, що у зв`язку з несплатою позивачем виконавчого збору, постанову про його стягнення було виділено в окреме провадження. Більше того, присутній представник відповідача у попередньому судовому засіданні та до відзиву на позов таких доказів не надав.

Outcome: approved