Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] зверулася до суду із позовом до Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання права власності на майно. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням 16-ї сесії XXIII скликання Звенячинської сільської ради Заставнівського району від 01.06.2000 року надано дозвіл на оформлення попереднього погодження для відведення земельної ділянки на умовах оренди для встановлення вагончика, як торгової точки. Згідно акта вибору земельної ділянки під встановлення торгового павільйону від 20.08.2000 року комісія відповідно до рішення сільської ради провела вибір земельної ділянки для розміщення торгового павільйону підприємцю [PERSON] 03.01.2001 року обласна інспекція державного архітектурно будівельного контролю Чернівецької області надала дозвіл на встановлення торгового павільйону господарським способом [PERSON] . Пізніше даний торговий павільйон був викуплений нею. Відповідно до рішення Звенячинської сільської ради Заставнівського району №11/5 від 19.11.2009 року їй [PERSON] було надано дозвіл на розширення існуючого торгівельного павільйону в [ADDRESS] в кількості 47 кв. метра. Згодом вона провела роботи по облаштуванню даного торгового павільйону, а саме: встановлено фундаментні блоки, стіни утеплені пенопластом, на підлозі вставлена плитка, встановлено металопластикові вікна та двері, дах покритий металевими листами по дерев`янному риштуванню, тобто нею, як власницею торгового павільйона проведено його у стан, що відповідає всім ознакам нерухомого майна. Згідно технічного висновку проектно-будівельної фірми «Аксіма» основні конструкції магазину (торгового павільйону) по [ADDRESS] відповідають містобудівельним вимогам, державним стандартам, будівельним нормам і правилам, конструктивні елементи споруди знаходяться в задовільному стані і не створюють небезпеки для людей. Рішенням Звенячинської сільської ради №12/9-08 від 06.06.2008 року їй надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування торгового павільйону орієнтовною площею 100 кв. м. по [ADDRESS] . Позивач вказує, що в 2011 році уклала із сільською радою с.Звенячин Заставнівського району договір оренди земельної ділянки на якій розміщено об`єкт нерухомого майна торговий павільйон та використовувала земельну ділянку за її цільовим призначенням і вчасно сплачувала орендні платежі за землю. Договір оренди земельної ділянки під торговим павільйоном переукладався кожного року. Рішенням Кострижівської селищної ради Заставнівського району №68/6/2018 від 17.10.2018 року їй [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 5 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, орієнтовною площею 0,043 га. по [ADDRESS] . На підставі викладеного просить суд визнати за нею право власності на нежитлову будівлю торговий павільйон літ.А, загальною площе. 76.10 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала. Вказала, що проектну документацію не виготовляла, здійснила будівництво самочинно без будь-яких дозволів. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав, просив задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача від Кострижівської селищної\~ради Заставнівського\~району Чернівецької\~області в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про визнання позову та прохання розглянути справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, врахувавши заяву відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що рішенням 16-ї сесії XXIII скликання Звенячинської сільської ради Заставнівського району від 01.06.2000 року було надано дозвіл на оформлення попереднього погодження для відведення земельної ділянки на умовах оренди для встановлення вагончика, як торгової точки. Згідно акта вибору земельної ділянки під встановлелення торгового павільйону від 20.08.2000 року комісія відповідно до рішення сільської ради провела вибір земельної ділянки для розміщення торгового павільйону підприємцю [PERSON] 03.01.2001 року обласна інспекція державного архітектурно будівельного контролю Чернівецької області надала дозвіл на встановлення торгового павільйону господарським способом [PERSON] . Даний торговий павільйон був викуплений позивачкою [PERSON] . Відповідно до рішення Звенячинської сільської ради Заставнівського району №11/5 від 19.11.2009 року [PERSON] було надано дозвіл на розширення існуючого торгівельного павільйону в [ADDRESS] кількості 47 кв. метра. Позивач провела роботи по облаштуванню даного торгового павільйону. Рішенням Звенячинської сільської ради №12/9-08 від 06.2008 року позивачці надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування торгового павільйону орієнтовною площею 100 кв. м. по [ADDRESS] . В 2011 році позивач уклала із сільською радою с.Звенячин Заставнівського району договір оренди земельної ділянки на якій розміщено об`єкт нерухомого майна торговий павільйон та використовувала земельну ділянку за її цільовим призначенням і вчасно сплачувала орендні платежі за землю. Договір оренди земельної ділянки під торговим павільйоном переукладався кожного року. Рішенням Кострижівської селищної ради Заставнівського району №68/6/2018 від 17.10.2018 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 5 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, орієнтовною площею 0,043 га. по [ADDRESS] . Згідно технічного висновку проектно-будівельної фірми «Аксіма» основні конструкції магазину (торгового павільйону) по [ADDRESS] відповідають містобудівельним вимогам, державним стандартам, будівельним нормам і правилам , конструктивні елементи споруди знаходяться в задовільному стані і не створюють небезпеки для людей. Даний технічний висновок розроблений на підставі: Договору №10-02-03; Рішення 16 сесії 23 скликання Звенячинської сільської ради від 01.06.2000 року; Робочого проекту виконаного Заставнівською госпрозрахунковою архітектурно-планувальною групою; Дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт від 03.01.2001 року ; Рішення виконавчого комітету Звнячинської сільської ради від 19.11.2009 року №11/5; Діючих нормативних документів та держстандартів. Слід зазначити, що дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт від 03.01.2001 року надані [PERSON] , який встановив торгівельний павільйон. Дану обставину в судовому засіданні підтвердила і позивач [PERSON] . Крім того зазначила, що даний павільйон вона забрала та побудувала нежитлове приміщення магазин. В свою чергу позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає, що у зв`язку із тим, що побудована нею господарська споруда відноситься до розряду самочинно побудованого майна, Управлінням ДАБІ у Чернівецькій області рекомендовано їй звернутися до суду з позовом про визнання права власності на вказане нерухоме майно. Як вбачається з листа Управління Державної Архітектурно -Будівельної інспекції у Чернівецькій області від 25.03.2021 року , у зв`язку з тим, що [PERSON] не оформила належним чином право на виконання будівельних робіт, прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в адміністративному порядку , є неможливим. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331\~ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Відповідно до статті 392\~ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328\~ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 26\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проєктування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проєктувальником вихідних даних; 2) розроблення проєктної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проєктної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Відповідно до частини першої статті 376\~ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що слугують умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у частині першій статті 376\~ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 331, 375, 376, 380 ЦК України, правовою підставою визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини п`ятої статті 376\~ЦК України може бути не лише відсутність порушення прав інших осіб таким визнанням, а й встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам. Тому, вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити всі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та правил істотними. При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи, та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). Статтею 2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 13\~квітня 2011\~року №\~461 (далі - Порядок), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Згідно до частини 7 та 8 статті 36 «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на момент скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт) право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, може бути скасовано відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у разі: 1) подання замовником заяви про скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт; 2) отримання відомостей про ліквідацію юридичної особи, що є замовником; 3) встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта, вимогам будівельних норм, стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю. Відомості про скасування права на виконання будівельних робіт вносяться до реєстру. Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданому ним повідомленні про початок виконання будівельних робіт, та за виконання будівельних робіт без повідомлення. Відповідно до статей 26, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пунктів 2, 9, 13, 19 Порядку декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підтвердженням замовника того, що об`єкт, який будувався, вже збудований (закінчений будівництвом) та готовий до експлуатації і її реєстрація державним органом, та є визнанням завершення будівництва, у відповідності із технічними умовами, будівельними нормами та положеннями законодавства, що регулює будівництво та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості, і дає підстави для набуття права власності через здійснення державної реєстрації. Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Такий висновок висловив Верховний Суд у постановах: від 18 грудня 2018 року у справі № 450/2307/15-ц (провадження № 61-5287св18), від 28 травня 2020 року у справі № 718/785/17 (провадження № 61-41920св18). З листа Управління ДАБІ у Чернівецької області вбачається, що 19.03.2021 року [PERSON] зверталася до Управління ДАБІ у Чернівецької області із заявою про прийняття в експлуатацію «Торговий павільйон» Проте зазначеним листом Управління ДАБІ у Чернівецької області у прийнятті в експлуатацію спірних приміщень відмовлено. Крім того, із зазначеного листа Управління ДАБІ у Чернівецької області вбачається, що предметом розгляду була заява, а не декларація. Надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними статтею 7 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності. Згідно з пунктом 11 Порядку датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Відповідно до пункту 13 Порядку зареєстрована декларація або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього. Пунктом 21 Порядку встановлено, що рішення про реєстрацію або повернення декларації може бути розглянуто у порядку нагляду (без права реєстрації декларації) Держархбудінспекцією або оскаржено до суду. З матеріалів справи вбачається, що декларація про готовність спірних об`єктів до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю не розглядалася та не приймалось рішення про її реєстрацію або повернення. Відповідно до Реєстру будівельної діяльності першої черги Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва даних щодо реєстрації дозвільних документів на будівництво об`єкта « [INFO] » по [ADDRESS] в Управлінні відсутні А отже, спірне будівництво не введено в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. Водночас суди не можуть підміняти органи державного архітектурно-будівельного контролю, у разі, якщо ті не розглядали декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у цивільній справі № 727/9974/17. З урахуванням наведеного, суд вважає, що в даному випадку положення ч.5 ст. 376 ЦК України, не є підставою для визнання за позивачкою самостійного права власності на цю самочинно побудовану господарську споруду за умови, що у суду відсутні відомості про визнання за нею права власності на новозбудований незавершений будівництвом торговий павільйон. Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. На підставі наведеного, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 13, 186, 328, 331, 375, 376, 380,381 ЦК України,

Outcome: dismissed