Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду, посилаючись на те, що працювала на посаді конструктора оперативно-технічного загону ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії Нафтогаз України» та була звільнена з посади 26 червня 2012 року наказом № 72-п у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення відповідачем не була нарахована та виплачена позивачу передбачена при скороченні чисельності чи штату працівників відповідно до п. 2.10 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ЛІКВО» додаткова допомога. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2014 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову допомогу в розмірі 7095 грн. 50 коп. 03 вересня 2014 року на виконання рішення суду відповідач сплатив на депозитний рахунок виконавчої служби вищезазначену грошову суму, тому позивач вважає днем фактичного розрахунку саме 03 вересня 2014 року. Викладені факти свідчать про те, що відповідач порушив вимоги ст. 47 та 116 КЗпП України щодо обов'язковості проведення виплати всіх сум, що належить працівникові в день звільнення, тому згідно ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Оскільки днем звільнення було 26 червня 2012 року, а повний розрахунок був здійснений фактично 03 вересня 2014 року, час затримки виплати додаткової допомоги складає 549 робочих днів, тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за вказаний час, що становить 97387 грн. 11 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги, надав судові аналогічні пояснення. Представник відповідача Горгуль Н.М. проти задоволення позову заперечувала, оскільки в день звільнення позивача йому були виплачені всі суми, належні від підприємства, а саме вихідна допомога, компенсація за невикористану частину щорічної відпустки. Спірна вихідна допомога не передбачена жодною нормою чинного законодавства України, її розмір та порядок виплати встановлено у нормативно-правових актах локальної дії, а саме у Колективному договорі між адміністрацією та трудовим колективом на 2012-2014 роки. Провести виплату додаткової вихідної допомоги відповідач не мав можливості з об'єктивних підстав у зв'язку із відсутністю грошових коштів та скрутного фінансового стану підприємства. Крім того, представник відповідача зазначила, що після відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Московського районного суду м. Харкова підприємство у добровільному порядку виконало вказане рішення 02 вересня 2014 року, перерахувавши на розрахунковий рахунок державної виконавчої служби 7095 грн. 50, тому саме 02 вересня, а не 03 вересня 2014 року підприємство здійснило розрахунок. У зв'язку із чим представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] працювала на посаді конструктора оперативно-технічного загону в ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» в порядку переведення з ВЧ «ЛІКВО» ДК «Укргазвидобування» з 17 лютого 2003 року. На підставі наказу № 72-п від 26 червня 2012 року [PERSON] було звільнено з підприємства у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України / а. с. 6-7/. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2014 року було встановлено, що на момент звільнення позивачки їй не було нараховано та виплачено вихідну грошову допомогу, яка передбачена п. 2.10 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на 2012-2014 роки. У зв'язку із чим відповідача було зобов'язано нарахувати та сплатити [PERSON] додаткову допомогу у розмірі 7095 грн. 50 коп. / а. с. 6-8/. Таким чином, судом було встановлено, що належна до виплати додаткова допомога у день звільнення позивачці відповідачем виплачена не була. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституцій Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз приведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушення, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, якими є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиплата на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2014 року державним виконавцем Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження. 02 вересня 2014 року відповідачем ДП «ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України» на розрахунковий рахунок Червонозаводського ВДВС було перерахованого 7095 грн. 50 коп. / а. с. 68/. При розгляді цього спору судом встановлено, що в період з 27 вересня 2012 року по 02 вересня 2014 року відповідач не здійснив з позивачем остаточний розрахунок, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за вказаний період часу, що складає 547 робочих днів, а саме 97032 грн. 33 коп. (середньоденна заробітна плата 177 грн. 39 коп. х 547 днів = 97032 грн. 33 коп.). При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника на те, що час затримки розрахунку при звільненні складає 549 робочих днів, оскільки в червні 2012 року робочим був тільки один день, а саме 27 червня , замість двох днів, як помилково вказано позивачем. Крім того, час затримки у вересні 2014 року склав 2 дні, а не 3 дні, як зазначено позивачем, оскільки з платіжного доручення № 4233 вбачається, що заборгованість в розмірі 7095 грн. 50 коп. відповідачем було на рахунок Червонозаводського ВДВС перераховано саме 02 вересня 2014 року і в цей же день суму було проведено банком, тобто 02 вересня 2014 року є днем фактичного розрахунку / а. с. 68/. 03 вересня 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про закриття виконавчого провадження, що не може вважатися днем фактичного розрахунку в розумінні ст. 117 КЗпП України. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на відсутність вини ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» НАК «Нафогаз України» у невиплаті [PERSON] усіх належних сум при звільненні через скрутний фінансовий стан підприємства, так як сама по собі відсутність коштів у підприємства не звільняє його від відповідальності за порушення трудового законодавства. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved