Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явив до суду позов до відповідача ТОВ «ОМЗ ГРУП», який на виконання ухвали суду від 05.03.2019 про залишення позову без руху уточнив та зазначив, що він з 19.10.2016 займав посаду директора ТОВ «ОМЗ ГРУП». 15.11.2017 відбулися загальні збори учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», якими прийнято рішення звільнити його з займаної посади та призначити на вказану посаду з 16.11.2017 громадянина Російської Федерації [PERSON] . Не погоджуючись з прийнятим загальними зборами ТОВ «ОМЗ ГРУП» рішенням, [PERSON] звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом про його скасування. 05.11.2018 Господарським судом Запорізької області у справі №908/1173/18 прийнято рішення, яким задоволено позов [PERSON] , а саме визнано недійсним рішення загальних зборів відповідача, оформлене протоколом №10 від 15.11.2017. Рішення Господарського суду Запорізької області у справі №908/1173/18 набрало законної сили 04.12.2018, порушені права [PERSON] відновлено і фактично його поновлено на посаді директора ТОВ «ОМЗ ГРУП». Внаслідок прийняття загальними зборами відповідача рішення про звільнення позивача, оформленого протоколом №10 від 15.11.2017, право [PERSON] на працю та на її оплату було порушено. З 16.11.2017 по 04.12.2018 з незалежних від нього причин (з вини роботодавця) [PERSON] був позбавлений можливості працювати та отримувати заробітну плату, тобто перебував у вимушеному прогулі. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів за період з 01.01.2017 по 31.03.2018, наданих 28.12.2018 Пологівським управлінням ГУ ДФС у Запорізькій області, розмір заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи (вересень-жовтень 2017 року), що передують місяцю звільнення позивача, складає 12000грн. на місяць. У періоді з 01.09.2017 по 31.10.2017 кількість робочих днів склала 41 день. Середньоденна заробітна плата за останні 2 місяці, що передували місяцю звільнення, становить: 12000грн. / 41 робочий день = 292,68 грн. Кількість днів вимушеного прогулу [PERSON] (кількість робочих днів за період з 16.11.2017 по 04.12.2018) становить 241 день. Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу [PERSON] становить: 241 робочий день * 292,68 грн. = 70535,88грн. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.11.2017 року по 04.12.2018 у розмірі 70535,88грн. та сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 768,4грн. Окрім того у своїй заяві про усунення недоліків позову, що надійшла 21.05.2019 до суду, позивач зазначив, що він вважає за необхідне надати до суду Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5) від 13.05.2019, у якій розшифровано його доходи помісячно і наведено, що розмір його заробітної плати за останні два календарні місяці роботи (вересень-жовтень 2017 року), що передували його звільненню, складав саме 12000грн. Також позивач вказав, що отримував дохід у вигляді заробітної плати від відповідача у грудні 2017 - січні 2018 року, однак помилково включив до ціни позову ці грошові кошти у розмірі 12100грн. 06.08.2019 від представника відповідача ТОВ «ОМЗ ГРУП» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначено, що позовну заяву [PERSON] про стягнення середнього заробітку в розмірі 70353,88грн. за час вимушеного прогулу за період 16.11.2017 по 04.12.2018 не визнають з наступних підстав. Обґрунтовуючи позовну заяву позивач зазначає, що рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/1173/18 від 05.11.2018 його трудові права відновлені і фактично його поновлено на посаді директора. Такі твердження позивача не відповідають фактичним обставинам, оскільки рішення Господарського суду від 05.11.2018 №908/1173/18 не містить жодних висновків суду щодо визнання незаконним звільнення [PERSON] з посади директора та поновлення його на роботі. Суд чітко визначив, що питання звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати не відносяться до юрисдикції господарських судів і мають бути вирішені в порядку цивільного судочинства в межах трудового спору. Позивач не звертався до суду з позовною заявою про поновлення його на роботі ні після прийняття загальними зборами учасників товариства 15.11.2017 рішення про звільнення його з посади директора, ні після отримання ним попередження TOB «ОМЗ ГРУП» від 15.12.2017 про розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням посади директора. Попередження від 15.12.2017 позивач отримав власноруч і надав його в якості доказу до матеріалів справи №908/1173/18, про що зазначено у описовій частині рішення господарського суду від 05.11.2018. Останні розрахунки з позивачем здійснені у січні місяці, що підтверджено даними з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, однак позивач у позовній заяві безпідставно не враховує вказані виплати і заявляє вимоги про стягнення середнього заробітку з 16.11.2017. Після звільнення з товариства позивач на роботу не з`являвся, свої трудові обов`язки не виконував, не оскаржив звільнення та не звернувся до суду у строки визначені ст.233 КЗпП України з позовом про поновлення його на роботі, що підтверджено відсутністю відповідного судового рішення. В тім, що [PERSON] звільнено з посади директора є вина самого [PERSON] . Звільненню [PERSON] передували його дії по вчиненню злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, який він, виконуючи як директор товариства організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, вчинив по відношенню до іншого учасника товариства. Дії [PERSON] по підробленню договору купівлі-продажу частки другого учасника у статутному капіталі товариства в розмірі 65% від 20.04.2017, підробленню протоколу зборів учасників від 20.04.2017, згідно якого передано частку в розмірі 65% статутного капіталу іншій особі, фальсифікації нотаріального посвідчення цього протоколу, статуту товариства у новій редакції, яким другий учасник [PERSON] був виключений з товариства, подання підроблених документів для проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, про що до державного реєстру внесено відповідні записи, внаслідок чого стала втрата іншим учасником товариства 65% у статутному капіталі. З приводу вчиненого злочину була порушена кримінальна справа №12017080320000501 від 18.05.2017. У зв`язку з цим та враховуючи, що існував ризик злочинного посягання на належне товариству нерухоме майно і набуття його кримінально протиправним шляхом ухвалою слідчого судді Пологівського району Запорізької області Іванченко М.В. від 03.07.2017 задоволено клопотання слідчого СВ Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області та накладено арешт на все нерухоме майно TOB «ОМЗ ГРУП» і заборонено товариству здійснювати відчуження, передачу в найм чи оренду вказаного нерухомого майна. До цього часу арешт з нерухомого майна не знято, господарська діяльність товариства, основним видом діяльності якого була здача в оренду нерухомого майна, фактично не здійснюється з вини [PERSON] . Рішенням господарського суду Запорізької області від 24.10.2017 у справі №908/1782/17 позов [PERSON] до ТОВ «ОМЗ ГРУП», від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] , задоволено в повному обсязі: визнано недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ОМЗ ГРУП» від 20.04.2017; визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформлене протоколом загальних зборів учасників №1/7 від 20.04.2017. Після набрання законної сили рішенням господарського суду Запорізької області у справі №908/1782/17 учасниками зборів ТОВ «ОМЗ ГРУП» було прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «ОМЗ ГРУП», оскільки злочинні дії [PERSON] не можуть вважатись належним виконанням його обов`язків, як службової особи так і учасника товариства. В подальшому Угодою про визнання винуватості від 20.02.2018, укладеною між прокурором Запорізької місцевої прокуратури №3 юристом 1 класу Петровим І.С. та підозрюваним [PERSON] у кримінальному провадженні №12017080320000501, [PERSON] повністю визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень і погодився з призначенням покарання, передбаченого ст.366 КК України, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю строком на 1 рік. Отже, викладене свідчить, що трудові права позивача не порушені, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.11.2017 по 04.12.2018 в розмірі 70353,88грн. є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах КЗпП України. 13.08.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій на задоволенні позовних вимог наполягає, просить суд не приймати відзив до розгляду та розглянути справу за наявними матеріалами, оскільки відповідачем порушений встановлений судом строк подачі відзиву. Так в ухвалі від 24.05.2019 про відкриття провадження у справі №324/379/19 було запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати за формою, передбаченою ст.178 ЦПК України, у порядку, встановленому ст.191 ЦПК України, до суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, з одночасним направленням його копії та копій доданих до нього документів іншим учасникам справи. Розгляд справи 18.07.2019 року був перенесений на 15.08.2019 року у зв`язку з тим, що відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви 09.07.2019 і не встигнув підготуватися. Оскільки відповідач отримав ухвалу 09.07.2019 (згідно заяви відповідача від 16.07.2019) строк подачі відзиву минув 24.07.2019. Окрім того позивач зазначає, що згідно ст.30 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» обрання одноосібного виконавчого органу товариства належить до компетенції загальних зборів учасників. Відповідно до п.4 ст.33 вище вказаного закону, на загальних зборах учасників, що проводяться, ведеться протокол, у якому фіксуються перебіг загальних зборів учасників та прийняті рішення. За таких умов звільнення та призначення директора проводиться на підставі рішення загальних зборів оформлене протоколом. Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 №13 - якщо предметом спору є визнання недійсним рішення загальних зборів учасників (акціонерів) господарського товариства, а вимога до суб`єкта владних повноважень є похідною (зокрема, про державну реєстрацію припинення юридичної особи), такий спір є підвідомчим (підсудним) господарським судам. Норми ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», які регулюють призначення та звільнення керівників, є спеціальними по відношенню до відповідних норм КЗпП щодо інших працівників. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений був звернутись саме до господарського суду, оскільки був звільнений протоколом загальних зборів №10 від 15.11.2017. Таким чином, твердження відповідача про те, що позивач повинен був звернутися до суду загальної юрисдикції у порядку КЗпП України є безпідставними. З приводу Угоди про визнання винуватості від 20.02.2018 позивач хоче заперечити, оскільки 21.05.2018 він відмовився від Угоди, так як був введений в оману своїм захисником. Станом на 13.08.2019 судове розгляд у кримінальному провадженні №120170803200000501 не припинено, тому відповідач не має законних підстав вказувати на злочинні дії позивача, оскільки відносно [PERSON] немає обвинувального вироку суду, що набрав законної сили. 04.09.2019 до суду від представника ТОВ «ОМЗ ГРУП» надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив відповідача, де зокрема просить визнати, що строк для подання відзиву на позов пропущений з поважних причин та прийняти його до розгляду, а позов [PERSON] залишити без задоволення. Також зазначає, що рішення господарського суду від 05.11.2018 №908/1173/18, на яке позивач посилається як на підставу для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення 70353,88грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не містить жодних висновків суду щодо визнання незаконним звільнення [PERSON] з посади директора та поновлення його на роботі. Навпаки, суд дійшов висновку, що «посилання позивача на порушення відповідачем процедури звільнення [PERSON] , порушення відповідачем ст.233 КЗпП України, незаконність призначення на посаду директора [PERSON] за відсутністю дозволу на працевлаштування в Україні, судом до уваги не приймається і оцінка вказаних обставин судом не здійснюється. Наведені позивачем обставини не впливають на вирішення корпоративного спору у даній справі, не відносяться до юрисдикції господарських судів ти можуть бути встановлені в порядку цивільного судочинства в межах трудового спору». Суд чітко визначив, що питання звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати не відносяться до юрисдикції господарських судів і мають бути вирішені в порядку цивільного судочинства в межах трудового спору. Як свідчать матеріали справи, позивач в строки, визначені ч.1 ст.233 КЗпП України, не звертався до суду з позовною заявою про поновлення його на роботі. Що стосується інформації позивача стосовно того, що від Угоди про визнання винуватості від 20.02.2018 від відмовився, подавши в суд клопотання 21.05.2018, це зовсім не означає, що він цю угоду не укладав з прокурором і що він не визнавав себе винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. Зауваження позивача, що судове розслідування не має ніякого відношення до розгляду справи №324/379/19 не може бути прийнято до уваги, адже [PERSON] , як директор ТОВ «ОМЗ ГРУП», своїми умисними діями вчинив злочини, передбачені ч.1 ст.366 КК України, які кваліфікуються як внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів. Про місце, дату і час розгляду справи сторони повідомлені належним чином. В судове засідання позивач та його представники - [PERSON] та адвокат Рощупкін С.В. надали письмові заяви, в яких просили справу розглянути за відсутності позивача та його представників, на задоволенні позовних вимог наполягали в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача Кошова В.І. надала письмову заяву, в якій зазначила, що проти позову заперечує у повному обсязі, розгляд справи просила провести за відсутності відповідача та його представника. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Таким чином, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у справі матеріалів. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України справа розглядається за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом з матеріалів справи встановлено, що рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформленим протоколом №07/10 від 17.10.2016, [PERSON] з 18.10.2016 було призначено на посаду директора ТОВ «ОМЗ ГРУП», а [PERSON] відповідно звільнено з займаної посади директора Товариства. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформленим протоколом №10 від 15.11.2017, [PERSON] було звільнено з займаної посади та призначено на вказану посаду з 16.11.2017 громадянина Російської Федерації [PERSON] . Господарським судом Запорізької області у справі №908/1173/18 прийнято рішення 05.11.2018, яким задоволено позов [PERSON] , а саме: визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформлене протоколом №10 від 15.11.2017. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень - рішення Господарського суду Запорізької області від 05.11.2018 набрало законної сили 05.12.2018. Відповідно до ч..4, ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. При розгляді даної справи судом встановлено, що позивачем заява про звільнення з посади директора не подавалась та цей факт не заперечується сторонами. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 статті 24 КЗпП України встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок припинення трудового договору, в тому числі його розірвання, визначений в статтях 36-47 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (частина 2 статті 47 КЗпП України). Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З пояснень сторін встановлено, що позивач отримав попередження від TOB «ОМЗ ГРУП» від 15.12.2017 про розірвання трудового договору, підставою звільнення було рішення загальних зборів відповідача, оформлене протоколом №10 від 15.11.2017, проте копія наказу про звільнення [PERSON] з займаної посади не видавалась. Посилання відповідача, що [PERSON] не був поновлений на посаді та як наслідок відсутність необхідності сплачувати заробітну плату, суд до уваги не бере, оскільки хоч за рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.11.2018 [PERSON] дійсно не було поновлено, але визнано недійсним рішення загальних зборів щодо звільнення позивача з посади директора товариства. Також суд не бере уваги твердження відповідача стосовно «злочинних дій [PERSON] », наявності стосовно нього кримінального провадження №12017080320000501, оскільки згідно ч.1 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. На теперішній час обвинувального вироку, який набрав законної сили, відносно позивача [PERSON] не ухвалено. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 передбачено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. За ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України», заява №60750/00, зазначено, що для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». Разом з тим, суд враховує, що в даній справі вирішується спір не щодо поновленні на роботі, а щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а в силу ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач просив стягнути з товариства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.11.2017 по 04.12.2018 у розмірі 70535,88грн., про що надав суду відповідний розрахунок. Однак, в ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач отримував дохід у вигляді заробітної плати від відповідача у листопаді - грудні 2017 та січні 2018 року, у розмірі 18100грн., що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України (форма ОК-5) від 13.05.2019, наданою позивачем. Приймаючи до уваги те, що позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.11.2017, тобто починаючи з середини місяця, то суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] з відрахуванням 15100,00 грн. від суми позовних вимог, та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 55435,88грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом стягнення середнього заробітку, а відтак і про часткове задоволення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 603,9грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial