Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що позивач з 23 серпня 2008 року до 15 вересня 2017 року перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON] , від шлюбу сторони мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, а спільні малолітні діти постійно проживають з позивачем, однак між сторонами не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дітей, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2019 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року про закриття провадження у справі скасовано, а цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. (а.с. 59-62) За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями в порядку статті 33 ЦПК України 08 квітня 2019 року головуючим суддею по справі визначено суддю Галагана В.І. (а.с. 65) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, та справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. (а.с. 67) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву, відповідно до якої позов підтримує просить провести розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, поважні причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, поважні причини неявки суду невідомі. Вислухавши пояснення позивача дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] від зареєстрованого шлюбу мають спільних двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 27 січня 2011 року, актовий запис № 308, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 03 вересня 2014 року, актовий запис № 2688. (а.с. 3, 4) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.09.2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23.08.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1148, а також стягнуто щомісячно з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Києва, на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 888,50 грн., та на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 713,00 грн., починаючи з 07.07.2017 року та до повноліття дітей. (а.с. 5-11) За даними Висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.09.2018 року № 8635/41/3/103, ураховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] . (а.с. 12-13) Так, Органом опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації встановлено, що на час розгляду питання про визначення місця проживання малолітніх дітей Комісією встановлено, що після розлучення батьків дітей [PERSON] та [PERSON] малолітні діти [PERSON] та [PERSON] залишились проживати із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . В квартирі створено належні умови для проживання дітей, діти мають окрему кімнату, де є все необхідне для навчання та розвитку. Діти відвідують навчально-виховний комплекс «Домінанта». Мати [PERSON] приділяє велику увагу навчанню та вихованню дітей, забезпечує їх всебічний розвиток, що підтверджено характеристикою, наданою директором НВК «Домінанта» [PERSON] Мати [PERSON] працює керуючим магазином у ТОВ «ІНВІНО-09», має стабільний дохід, характеризується позитивно. Батько дітей [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , на засідання Комісії не з`явився, хоча був запрошений належним чином, будь-яких заперечень щодо проживання дітей з матір`ю не надав. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За змістом ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Згідно положень ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по Справі № 402/428/16-ц відійшла від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме Сімейного кодексу України та принципу 6 Декларації прав дитини, з огляду на наступне. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 Сімейного кодексу України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Як передбачено ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини та відібрання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який надає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документі, які стосуються справи. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дітей разом з матір`ю, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача та про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , - оскільки судом встановлено, що позивач як мати дітей є особою працевлаштованою, отримує регулярний дохід, забезпечує належні умови для навчання, розвитку та виховання малолітніх дітей, відстоює інтереси дітей, що свідчить про високий рівень психологічної прив`язаності позивача до дітей та бажання якнайкращого забезпечення їхніх інтересів. В той же час відповідач, будучи батьком дітей, не проявив свого наміру визначення місця проживання дітей з батьком, не з`явився як на засідання органу опіки та піклування так і у судове засідання щодо вирішення спору про визначення місця проживання його дітей з одним із батьків. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, ураховуючи звільнення позивача від сплати судового збору та за відсутності в матеріалах справи доказів щодо звільнення відповідача від сплати судового збору, суд присуджує до стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved