Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] міський відділ Управління поліції охорони в Дніпропетровській області (далі КМВ УПО) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що 06 жовтня 2015 року між сторонами та навчальним закладом було укладено договір № 1003, про навчання за кошти підрозділу Державної служби охорони з кандидатом на службу в органи внутрішніх справ України, вищим професійним училищем Департаменту ДСО при МВС України та підрозділом Державної служби охорони. Відповідно до вказаного договору відповідач як кандидат зобовязувався прибути після закінчення навчального закладу на службу до підрозділу У(В)ДСО при ГУ(У)МВС України в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області і відпрацювати мінімум 3 роки. В разі звільнення за власним бажанням до закінчення визначеного договором строку кандидат зобовязаний відшкодувати всі витрати, які здійснив підрозділ на його утримання в навчальному закладі. Згідно виставлених навчальним закладом рахунків, позивачем було сплачено 18506,28 грн. Відшкодування витрат проводилось шляхом утримання щомісячно з його грошового забезпечення по 500,00 грн.. Наказом від 01.02.2016 р. № 8 о/с відповідач прибув після закінчення навчання та був призначений поліцейським, однак наказом від 07.11.2017 р. № 119 о/с звільнений за власним бажанням. Відповідно до п. 2.5. договору з нього було утримано 9600 грн., тому оскільки відповідач не відпрацював необхідний строк, повинен був відшкодувати суму витрат в розмірі 8906,28 грн., понесених за його навчання, в звязку з чим йому направлялася письмова претензія. На рахунок позивача 14.02.2018 р. відповідач сплатив 500,00 грн., залишок боргу складає 8406,28 грн. Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 10 травня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з'явилися. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, не повідомив причини неявки, відзиву не подав. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з такого. Як встановлено судом, 06 жовтня 2015 року між [PERSON] міським відділом Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області (далі - Підрозділ), [PERSON] (далі Кандидат) та Вінницьким вищим професійним училищем ДДСО при МВС України (далі Навчальний заклад) було укладено договір № 1003, про навчання за кошти підрозділу Державної служби охорони з кандидатом на службу в органи внутрішніх справ України, вищим професійним училищем Департаменту ДСО при МВС України та підрозділом Державної служби охорони. Так, пунктом 1.2. Підрозділ зобовязався перерахувати навчальному закладу кошти на підготовку Кандидата по факту його зарахування на навчання, а Кандидат зобовязувався згідно п. 2.3 договору прибути після навчання на службу до У(В)ДСО при ГУ(У)МВС України в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області та відпрацювати мінімуму 3 роки. Пунктом 2.4. договору сторони погодили, що при неприбутті за призначенням або відмові стати до відповідно до укладеного договору, відрахуванні з навчання з негативними мотивами, звільненні за власним бажанням або з порушенням дисципліни, а також у разі переводу в інші структурні підрозділи МВС в установленому порядку до закінчення визначеного договором строку Кандидат зобовязався компенсувати всі витрати, що здійснив Підрозділ у звязку з виплатою грошового утримання за час навчання, проведення навчання та утримання Кандидата в навчальному закладі. Крім того, Кандидат зобовязався відшкодувати витрати, які здійснив Підрозділ у звязку з проведенням навчання та його утримання у Навчальному закладі шляхом утримання щомісячно з грошового забезпечення 200,00 грн. 9п. 2.5. договору). Додатковою угодою змінено цей пункт та погоджено сторонами щодо відшкодування витрат шляхом утримання щомісячно з грошового забезпечення 500,00 грн. (а.с.7 копія угоди). Згідно наданих суду рахунків-фактур Навчального закладу (з розрахунком оплати навчання за 2 кандидатів) та платіжних доручень Підрозділу, за навчання [PERSON] позивачем було сплачено суму 18506,28 грн. (а.с. 31-41 копії платіжних доручень, рахунків). Наказом від 01.02.2016 р. № 8 о/с рядового [PERSON] призначено після навчання поліцейським [PERSON] міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області (а.с.8 копія наказу). Згідно наданих суду копій розрахункових листків, з відповідача щомісячно в період з лютого 2016 р. по листопад 2017 р. утримувались суми по 200,00 грн. щомісячно по (лютий-квітень 20016 р.) та по 500,00 грн. щомісячно (травень 2016 р. жовтень 2016 р. включно). Наказом від 07.11.2017 р. № 119 о/с сержанта поліції [PERSON] відповідно до закону України «Про національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 статті 77 (за власним бажанням) на підставі його рапорту (а.с. 9 - копія наказу). 14 листопада 2017 р. за вих.. № 1854/47/01-2017 [PERSON] направлялася письмова претензія щодо погашення суми 8906,28 грн. (а.с. 12 копія претензії). 14 лютого 2018 р. [PERSON] сплачено 500,00 грн. в рахунок витрат, понесених за його навчання (а.с. 30 копія звіту). Таким чином, згідно наданого суду розрахунку. сума боргу відповідача [PERSON] становить 8406,28 грн. (а.с. 10). Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У відповідності до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 626 та частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За частиною 1 статті 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1762,00 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved