Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 49914,31 гривень. Позивач зазначає, що [PERSON] за договором № DOXRRX51320053 від 16.01.2007 року отримала кредит у розмірі 3415,50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 15.02.2021 року виникла заборгованість у розмірі 104174,97 грн, з яких: 00,00 грн - заборгованість за кредитом, 47808,30 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1967,28 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 54399,39 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № DOXRRX51320053 від 16.01.2007 року у сумі 49914,31 грн. та судові витрати у розмірі 2270,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив правом на подання відзиву не скористався, заяв про розгляд справи у його відсутність суду не подано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що, оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 240 ЦПК України, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 280 ЦПК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче. Згідно приписів ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на частину 1 ст. 76 ЦПК України, «доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте, ці дані встановлюються не будь якими засобами. У відповідності до ч. 2 згаданої статті, такі данні встановлюються за допомогою письмових, речових і електронних доказів; висновками експертів; показаннями свідків. «Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування» ч. 2 ст. 78 ЦПК України. «Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи» ст.79 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. За частинами 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. «Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним» - закріплено у ст. 1055 ЦК України. На підтвердження укладення кредитного договору позивачем суду надана анкета позичальника та заява позичальника № DOXRRX51320053 від 16.01.2007 року, згідно якої [PERSON] виявила бажання отримувати послуги АТ КБ «ПриватБанк». До заяви позичальника позивач додав Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), розрахунок заборгованості за договором № DOXRRX51320053 від 16.01.2007 року, копію паспорта громадянина України відповідача, виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копію банківської ліцензії №22 від 05.10.2011, витяг із статуту АТ КБ «ПриватБанк», Відомості з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, копію довіреності № 3084-К-Н-О від 11.08.2012 року на підтвердження повноважень представника. Будь-яких інших документів суду не надано, ніяких клопотань з цього приводу позивачем заявлено не було. Зі змісту наданої заяви позичальника № DOXRRX51320053 від 16.01.2007 року вбачається, що відповідач заповнив її з метою отримання банківських послуг. Відповідно до зазначених умов у заяві сторони домовились, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 3415,50 грн. строком на 24 місяці з 16.01.2007 по 16.01.2009 включно, з умовами сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 81,97 грн. та единоразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 569,25 грн. в обмін на зобов`язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з «11» по «16» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 243,02 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Також підписанням вказаної заяви відповідач визнав факт ознайомлення з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були надані йому у письмовій формі, погодився з тим, що ця заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір (а.с. 7). Також заявою позичальника № DOXRRX51320053 від 16.01.2007 року сторони узгодили, що товар та/або інше майно Позичальника є предметом застави та відповідно до п. 2.3, 2.4, 2.5 Умов забезпеченням зобов`язань. Інформація про товар (його найменування, вартість, заводський номер) визначені у супроводжувальних документах на товар, копії яких додаються до Заяви Позичальника. Товар належить / буде належати у майбутньому Позичальникові на правах власності. Отже, судом встановлено, що на підставі заяви позичальника № DOXRRX51320053 від 16.01.2007 року між відповідачем [PERSON] та позивачем АТ КБ «Приватбанк виникли правовідносини зі споживчого кредитування, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016 року, Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року тощо. З наданих суду Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) вбачається, що вони відображають загальні умови та порядок надання кредиту, регламентують права та обов`язки сторін такого правочину, визначають порядок розрахунків та відповідальність сторін (а.с. 8-11) Зокрема, п. 2.1. Умов визначено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування на рахунок торгівельно-сервісному підприємству (далі - ТСП). Для виконання даного договору Банк відкриває Позичальнику рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам. Додані до позову Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника, не містять жодних позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача із саме цими за змістом Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Таким чином, додані до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) суд не приймає як належний та допустимий доказ існування між банком та відповідачем кредитних відносин із чітко визначеними істотними умовами договору. Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором № DOXRRX51320053 від 16.01.2007 року, загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) станом на 15.02.2021 складає 00,00 грн, загальний залишок заборгованості за процентами 47808,30 грн., заборгованість з комісії 1967,28 грн., загальна сума нарахованої пені 54399,39 грн. Всього заборгованість за кредитом 104174,97 грн. (а.с. 4-6). Статтею 534 ЦК України\~визначено черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням, згідно якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що наявність у відповідача заборгованості за відсотками, пенею та комісії можлива лише за наявності основної заборгованості за кредитом («тілом» кредиту), яка, згідно матеріалів справи складає 00,00 грн., тобто відсутня. Приймаючи рішення, суд виходить із того, що за допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями з переказу та зарахуванню тих чи інших платежів на користь суб`єктів цивільних, чи господарських відносин. Саме на підставі таких документів проводиться переказ грошей або надаються інші послуги, у тому числі і кредитні послуги. Отже, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити, виключний перелік яких встановлений у зазначеній статті. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Наданий позивачем\~розрахунок заборгованості\~не відповідає\~вимогам до\~первинних банківських\~документів,\~встановленимЗаконом\~України «Про\~бухгалтерський облік\~та фінансову\~звітність» та Положенням про організацію операційної діяльності в банках України. Такий розрахунок є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача та не може слугувати належним доказом наявності у відповідача заборгованості в тому розмірі, на який вказує позивач. Така позиція суду узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2018 у справі №161/16891/15ц. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст.ст. 24 та 129 Конституції України). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Конституційний Суд України рішенням у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. У Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду «зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.» Проте, ухвалюючи це рішення, суд виходить не лише із того, що споживач зазвичай знаходиться в нерівних умовах і необізнаний про всі аспекти надання кредитних послуг, суд переконаний, що позивач не довів за допомогою належних та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості перед позивачем АТ КБ «Приватбанк», зокрема, відсутні виписки по рахунку, не надані квитанції та/або платіжні доручення на підтвердження факту перерахування грошових коштів. За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 49914,31 грн. слід відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. При цьому, відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача суд не розцінює як визнання позовних вимог, оскільки подання заперечень на позов є правом, а не обов`язком відповідача і не звільняє позивача від доведення певних обставин як то передбачено ч. 3 ст.\~12 та ч.1 ст.81 ЦПК України. Судовий збір в силу\~ст. 141 ЦПК України\~відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed