Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «Приватбанк» або Банк) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON] ) про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору б/н від 08.04.2011 відповідач отримала кредит у розмірі 16000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та Банком договір. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором за станом на 30.04.2019 заборгованість за кредитом склала 10780 грн 00 коп., заборгованість за процентами за користуванням кредитом - 322707 грн 51 коп., заборгованість за пенею та комісією - 3600 грн 00 коп., а всього 337087 грн 51 коп. Банк на свій розсуд просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 10780 грн 00 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 08.04.2011 по 31.01.2018 в сумі 115004 грн 30 коп. та понесені ним судові витрати у сумі 1921 грн судового збору. Представник пзивача АТ КБ «Приватбанк» до суду не з`явився, про час і місце слухання справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у відсутність представника. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала поданий нею відзив на позов, відповідно до якого вказала, що вона не брала грошові кошти у кредит, а лише у позику, оскільки з нею не укладався кредитний договір та позивач не ознайомлював її з умовами кредитування та повернення грошей. Тому вона вчасно виплатила позику, про що свідчить останній платіж від 27.05.2016 в наданому позивачем розрахунку заборгованості. Оскільки Банк звернувся до суду 20.06.2019, тобто з порушенням строку звернення до суду, відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, додавши, що Банком не наведено доказів в отриманні відповідачем кредитної картки зі строком дії до січня 2017 року. Позивач АТ КБ «Приватбанк» у відповіді на позов вказав, що підписана відповідачем заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які є загальнодоступною інформацією, складають договір про надання банківських послуг. До матеріалів справи долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з якого вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5 % (30% на рік).Тобто, сторонами при укладанні договору були обговорені всі істотні умови. З виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, які були надані йому у вигляді встановленого кредитного ліміту, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, що є неможливим без наявності картки, частково сплачував заборгованість за договором. Щодо строків позовної давності Банк звертає увагу на те, що згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг цей строк відносно вимог про повернення кредиту, відсотків, неустойки збільшений до 50 років. Крім того, карта видавалася відповідачеві зі строком дії по січень 2017 року. Оскільки із позовом Банк звернувся до суду 25.06.2019, строк позовної давності дотримано. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Згідно з ухвалою суду від 09.07.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження. 03.10.2019 по справі ухвалено заочне рішення суду, згідно з яким позовні вимоги Банку задоволені. Згідно з ухвалою суду від 04.06.2020 відповідачу поновлено пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, яка прийнята і призначена судом до розгляду. Згідно з ухвалою суду від 22.06.2020 заочне рішення суду від 03.10.2019 скасовано, справу призначено до розгляду по суті у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ухвалою суду від 15.09.2020 за клопотанням представника відповідача відповідь на відзив повернута Банку без розгляду з наступним надісланням її відповідачу за новою зареєстрованою адресою її проживання. Згідно з ухвалою суду від 21.10.2020 за клопотанням представника відповідача судове засідання призначено в режимі відеоконференції. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що 08.04.2011 [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, наслідком чого стало отримання нею платіжної кредитної карти «Універсальна» із встановленням кредитного ліміту у розмірі 16000 грн. 27.02.2015 [PERSON] , [INFO] , змінила своє прізвище на [PERSON] , про що було складено відповідний актовий запис № 5 від 27.02.2015. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 21.10.2020 клієнт [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 08.04.2011 отримала картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 01.2017 року. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» (без дати) за оформленими на [PERSON] кредитними картками було встановлено кредитні ліміти: 05.03.2013 - 15000 грн, 06.06.2013 - 16000 грн, 11.12.2013 - 15030 грн, 22.04.2014 - 10640 грн . З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08.04.2011 та з виписки по вказаним картковим рахункам, відкритим відповідачу у зв`язку з отриманням кредитного ліміту на платіжну карту, вбачається, що [PERSON] активно користувалася наданими грошовими коштами шляхом оплати платежів у терміналі, товару в магазинах, поповнення мобільного телефону, зняття готівки, внесення готівки на погашення кредиту тощо. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08.04.2011 за станом на 30.04.2019 заборгованість за кредитом склала 10780 грн 00 коп., заборгованість за процентами за користуванням кредитом за період з 08.04.2011 по 31.01.2018 склала 115004 грн 30 коп., а всього 125784 грн 30 коп. З наведених вище розрахунку заборгованості та з виписки по картковим рахункам вбачається, що останній платіж у погашення кредиту здійснений відповідачем 27.05.2016 в сумі 500 грн. Цей факт [PERSON] підтвердила в суді. Вказаний платіж здійснено на картковий рахунок № [NUMBER] шляхом поповнення карти готівкою у відділенні банку. Номер карткового рахунку співпадає з номером перевипущеної останньої картки зі строком дії 01.2017 року. Отже, позиція відповідача про те, що позивач не довів, що їй була видана кредитна картка зі строком дії до останнього дня січня 2017 року, спростовується доказами, поданими позивачем, а саме: розрахунком заборгованості, випискою по картковому рахунку. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Відповідно до ст.526 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Згідно за ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів. Статтею 526 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). За положеннями ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їхнього відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Вивченням анкети-заяви від 08.04.2011, яка підписана відповідачем, встановлено, що в ній не зазначена процентна ставка, яка застосовується при користуванні позичальником кредитними коштами. Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач крім безпосередньо заборгованості за тілом кредиту просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитом. На підтвердження позовних вимог, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості і виписки по картковому рахунку, Банком надано суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (без дати їх затвердження) та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом Банку від 06.03.2010, якими визначені, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, умови та порядок нарахування пені та штрафів, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін та інші умови. При цьому слід зазначити, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме зміст цих Тарифів і Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач, що саме з ними він ознайомився і погодився, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Окрім того, наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» суд не може прийняти до уваги, ще й тому, що в них міститься посилання на те, що процентну ставку з 01.09.2014 та 01.04.2015 змінено, тобто повідомлено про факт, який вже відбувся. З огляду на те, що анкета-заява була підписана 08.04.2011, відповідач не міг ознайомитися з Тарифами, в яких повідомлено про зміну процентної ставки у 2014 році та 2015 році. Оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим Банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, підтвердження про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг не надані, а в анкеті-заяві домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами відсутня, надані Банком витяги з Тарифів та Умов і Правила надання банківських послуг судом не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 і має бути застосована і у цій справі, виходячи з тотожності правовідносин сторін. У даній справі договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Беручи до уваги основні засади цивільного законодавства та необхідність особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеному рішенні зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк. Отже, з огляду на встановлені обставини, приведені правові нормі та правові висновки, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором кредиту не має, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 115004 грн 30 коп. за станом на 30.04.2019 є такими, що не підлягають задоволенню. За розрахунком Банку заборгованість за кредитом, тобто за фактично отриманими відповідачем коштами, за станом на 30.04.2019 складає 10780 грн. Щодо права позивача на повернення цієї суми суд приходить до висновку, що відповідно до наданого АТ «Приватбанк» розрахунку заборгованості відповідачем вже було повернуто Банку більшу частину фактично одержаної суми. Так, зі здійснених відповідачем за період з 01.06.2013 по 27.05.2016 виплат на погашення кредитної заборгованості частина грошових коштів (відображені в розрахунку заборгованості в графі «Погашені проценти») у загальній сумі 9111 грн 79 коп. пішла на погашення безпідставно нарахованих відсотків за користування кредитом. Таким чином, заборгованість за кредитом складає: 1668 грн 21 коп. (10780 грн 00 коп. - 9111 грн 79 коп.). Відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності, яка не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте\-ресу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За приписами ст.257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач, посилаючись на Умови та Правила надання банківських послуг, заявляє про збільшення позовної давності до 50 років. Між тим, Банком не надано доказів, які б свідчили про те, що договір про збільшення позовної давності підписаний сторонами. Беручи до уваги те, що відповідачем Умови та Правила не підписані, ці Умови та Правила не можна вважати письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України: від 11.03.2015 (справа № 6-16цс15), від 01.07.2015 (справа №6-757цс15). Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, якими збільшена позовна давність, не містять підписів сторін та судом не встановлено доказів на підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву-анкету, суд не приймає до уваги збільшену позовну давність, а виходить виключно з загального строку у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідноз правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14) відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява Банку, яка отримана судом 03.07.2019, була спрямована позивачем до суду 25.06.2019. Останній платіж за отриманим кредитом відповідачем було здійснено 27.05.2016 в сумі 500 грн. З наданої позивачем довідки вбачається, що дія останньої кредитної картки, виданої відповідачу, закінчилась в останній день січня 2017 року. Оскільки дія картки закінчилася у січні 2017 року, а позов подано у червні 2019 року, трирічний строк позовної давності, про застосування якого просить відповідач та його представник, на момент звернення до суду щодо основної вимоги (тіла кредиту) не закінчився, а тому є всі підстави для задоволення вимог позивача в частині повернення йому заборгованості з фактично отриманих та використаних позичальником коштів (тіло кредиту) у вищевизначеному судом розмірі. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 1668 грн 21 коп. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Сплачений позивачем судовий збір в сумі 1921 грн 00 коп. підлягає стягненню з відповідача пропорційно сумі задоволених вимог в порядку, передбаченому ст.141 ЦПК України, у розмірі 25 грн 50 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial