Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] просить стягнути на її користь на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням належного їй транспортного засобу автомобіля «Шевролет Авео» [NUMBER] в ДТП, що мала місце 28.01.2013р. з вини водія [PERSON], який керував автомобілем «ДАФ» [NUMBER], - з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 50000грн. шкоди (в межах ліміту відповідальності страховика), і решту шкоди, непокритої страховим відшкодуванням, в сумі 60753,03грн. - стягнути з водія [PERSON] Сума завданої шкоди загалом становить 110753,03грн., та складається з визначеного в товарознавчому дослідженні №1127 розміру шкоди від пошкодження автомобіля - 102323,03грн., а також з витрат на проведення оцінки вартості шкоди (відновлювального ремонту) - 1230грн., і витрат за зберігання автомобіля на стоянці 7200грн. (з розрахунку 300грн. на місяць, з 19.03.2013р. по 14.04.2015р.). також просить стягнути з водія [PERSON] 10000грн. на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка полягає в душевних переживаннях у зв'язку з пошкодженням автомобіля, позбавленням можливості ним користуватись, порушенням звичайного способу та устрою життя, у витратах часу на захист своїх прав та в переживаннях з приводу необхідності зберігати та ремонтувати пошкоджений автомобіль, у відчутті незахищеності, у порушенні сну, у вимушеному відкладенні чи скасуванні запланованих справ та виниклих у зв'язку з цим проблемах по роботі. Позивач [PERSON] просить стягнути на його користь з відповідача [PERSON] 11400грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної йому внаслідок даної ДТП з вини водія [PERSON], яка складається з витрат на проведення ним соціально-психологічного дослідження для визначення шкоди немайнового характеру - 400грн., витрат на медичне страхування 400грн., витрат на правову допомогу в кримінальній та цивільній справі - 10000грн., витрат на евакуацію транспортного засобу на стоянку - 600грн.; позовні вимоги мотивував тим, що у кримінальному провадженні, де був потерпілим, він подавав позов про відшкодування даних витрат до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», і рішенням, прийнятим у кримінальному провадженні, його позовні вимоги в цій частині, пред'явлені до страховика, були залишені без задоволення з тих підстав, що відсутні підстави для стягнення даних витрат з страховика, тому він пред'являє позов щодо даних витрат до заподіювача шкоди- водія [PERSON]. Відповідач ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» позов не визнав, в письмових запереченнях (відзиву) відповідач послався на те, що відсутні підстави для покладення на страховика зобов'язання по виплаті страхового відшкодування , оскільки згідно п. 35, п. 37.1.4 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з пропуском строку подання потерпілим заяви про страхове відшкодування, яка була позивачем подана 2.09.2015р., при тому, що ДТП сталась 28.01.2013р. Відповідач [PERSON] позов також не визнав, в письмових запереченнях (відзиву) послався на те, що питання про відшкодування завданої позивачу шкоди вже вирішено у кримінальному провадженні; крім того позивачами не доведено заподіяння їм вказаної шкоди, вказана позивачем вартість шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, позивачкою не доведена, в наданому звіті про оцінку шкода визначена неправильно, не у відповідності до методики проведення товарознавчої експертизи, є лише власним професійним судженням спеціаліста, даний розмір явно завищений; витрати на евакуацію автомобіля вже стягнуті з страховика вироком і ухвалою апеляційного суду, а додаткові витрати на евакуацію позивачем не доведені і не обґрунтовано їх зв'язок з даною ДТП і з винними діями відповідача; витрати на проведення психологічного дослідження, та витрати на медичне страхування - не пов'язані з ДТП і не повинні братись судом до уваги, не доведено їх зв'язок з ДТП і з виною водія; витрати на правову допомогу позивачем не доведені і необґрунтовані, крім того, дана правова допомога відноситься до кримінального провадження, а не до даної цивільної справи; моральна шкода позивачкою також не доведена і необґрунтована. У позові обох позивачів просив відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд встановив такі обставини: Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 4.06.2015р. засуджено [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України - за фактом ДТП, що сталась 28.01.2013р. на автодорозі Київ-Чернігів, з участю автомобілів «ДАФ» » [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] і «Шевроле Авео» [NUMBER] під керуванням [PERSON] В даній ДТП завдано [PERSON] легкі тілесні ушкодження, пасажир Клєвцов від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер. Крім того, в даній ДТП був пошкоджений автомобіль Шевролет під керуванням [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015р. вирок суду в частині визнання [PERSON] винуватим за ч.2 ст.286 КК залишено без змін, змінено вирок в частині розгляду позовних вимог потерпілих. Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 588грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - даний автомобіль «Шевролет Авео» [NUMBER] належить на праві власності позивачці [PERSON] Таким чином встановлено факт ДТП , факт пошкодження в ДТП автомобіля, належного [PERSON], а також встановлено вину водія [PERSON] в даній ДТП. Вироком суду також встановлено, що на момент ДТП цивільно - правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» (Поліс №АВ2734122 від 19.04.2012р.). Згідно Полісу №АВ2734122 від 19.04.2012р. - ліміт відповідальності страховика за даним договором - 100000грн. за шкоду, заподіяну здоров,ю, 50000грн. - за шкоду, заподіяну майну. Встановлено, що [PERSON] 15.04.2015р. подала страховику заяву про виплату їй страхового відшкодування за даним страховим випадком. Згідно відповіді ПрАТ «УТСК» від 26.06.2015р. №463-ю позивачу [PERSON] - страховик відмовив у виплаті страхового відшкодування за даним страховим випадком, посилаючись на п.37.1.4 Закону- на пропуск строку подання відповідної заяви. Згідно відповіді ПрАТ «УТСК» від 7.10.2015р. №90-13 позивачу [PERSON] - страховик відмовив у виплаті страхового відшкодування за даним страховим випадком, посилаючись на пропуск строку подання відповідної заяви. Згідно ст.1166 ЦКУ майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ч. 2 - особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст.1167 ЦК - м оральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.2 ст.1187 ЦКУ - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Ч. 5 - особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ст.1188 ЦКУ - шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ст.1194 ЦКУ - о соба, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно ст.988 ЦК України обов'язком страховика є п.3) у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору; Згідно ст.990 ЦКУ - Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Стаття 991 ЦКУ передбачає виключні підстави для відмови страховика від здійснення страхової виплати, зокрема, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: зокрема 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом. Відповідно до ст.6 Закону України « Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » (далі Закон), - страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо - транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована договором. Відповідно до ст. 22 цього Закону - при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю , майну третьої особи. Згідно ст.35.1 закону - для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. 35.3 - особа, якій подається заява про страхове відшкодування, зобов'язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви і на вимогу заявника зобов'язана ознайомити його з відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування (регламентної виплати) та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди. Згідно ст.36.1 закону - якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку виплати припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів прострочення. Згідно ст.37 закону - підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: зокрема, 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. З аналізу даних норм закону, що регулюють спірні правовідносини, та з наданих доказів суд дійшов таких висновків: Відповідальним за шкоду, заподіяну позивачам внаслідок ДТП з вини [PERSON], є заподіювач шкоди - водій [PERSON] Підстав для звільнення його від відповідальності за заподіяну ним шкоду нема. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, то в межах ліміту відповідальності страховика - відшкодувати завдану шкоду замість водія повинен страховик. В межах, не покритих страховою виплатою, шкоду має відшкодувати сам заподіювач шкоди - водій [PERSON]. З'ясовуючи питання пропуску чи дотримання позивачем строку подання заяви страховику, та питання наявності підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування за даним страховим випадком, суд встановив такі обставини: Позивач пояснив, що він вчасно після ДТП звертався з заявою до страховика з приводу даного страхового випадку, і тоді ж була заведена страхова справа № 90 (від 30.01.2013р.), але питання про відшкодування шкоди не було вирішено через відсутність вироку суду у кримінальному провадженні (відповідно на той час не була підтверджена вина водія [PERSON]). Тому повторно позивачі звернулись до страховика за виплатою страхового відшкодування після набрання вироком законної сили. Суд вважає дані ствердження такими, що відповідають дійсності, виходячи з наступного: В межах кримінального провадження потерпілим [PERSON] був пред'явлений позов до вказаного страховика цивільної відповідальності обвинуваченого [PERSON], і як видно з тексту вироку та ухвали апеляційної інстанції, - відсутні заперечення страховика з цього приводу (дотримання потерпілим строку подання заяви); судом з'ясовувались всі обставини, що стосувались підстав для покладення на страховика вказаного зобов'язання. Тому слід виходити з того, що станом на час розгляду кримінальної справи звернення потерпілого, який керував пошкодженим транспортним засобом, до страховика вже однозначно мало місце, і більш того, в порядку і в строки, встановлені законом. Вирок не містить таких заперечень з цього приводу страховика, які б не були спростованні судом. Тому суд вважає доведеним посилання позивача на дотримання ним вимог щодо своєчасного подання заяви страховику. Доводи відповідача ПрАТ «УТСК» з цього приводу суперечать встановленим фактам та обставинам справи, в тому числі встановлених вироком суду, крім того, як видно з номеру страхової справи №90-13, на яку посилається сам відповідач, - вона датована 13-м роком. Сам той факт, що заяву про відшкодування подавав водій - володілець транспортного засобу на законній підставі, а не сам власник, який має право на отримання відшкодування, не означає достатньої підстави для відмови власнику у відшкодуванні шкоди. Суд виходить з того, що обмежувальний строк для страхувальника та/або потерпілого, встановлений Законом, на який посилається відповідач, має на меті забезпечити страховику право на своєчасне обізнання щодо страхового випадку, для забезпечення можливості страховика вжити своєчасні заходи по фіксуванню події та шкоди з метою перевірки недобросовісності страхувальника чи потерпілого, який звертається за відшкодуванням шкоди. Даний принцип у даному випадку порушений не був, страховик своєчасно був поставлений у відомість про настання даного страхового випадку, про вид шкоди пошкоджений автомобіль), тому у праві перевіряти, збирати докази, встановлювати та визначати розмір шкоди він не був обмежений. Щодо подання потерпілими заяви страховику про відшкодування конкретної шкоди (з визначенням суми страхової виплати), то суд виходить з того, що у даному випадку дійсно потерпілі не мали достатніх підстав для подання такої заяви до набрання законної сили вироком, яким було встановлено вину заподіювача шкоди, оскільки встановлення вини заподіювача у даному випадку є обов'язковим, враховуючи, що спірні правовідносини між заподіювачем шкоди і потерпілим у даному випадку врегульовані статтею 1188 і відповідно статтею 1166 ЦК України, і наявність вини заподіювача є обов'язковою. Тому суд дійшов висновку, що відмова у виплаті страхового відшкодування з зазначеної підстави була необґрунтованою, і відсутні підстави для звільнення відповідача ПрАТ «УТСК» від виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, заподіяної водієм [PERSON] в даній ДТП. Розглядаючи позов [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням належного їй автомобіля, то суд робить такі висновки: Згідно звіту №1127 від 20.03.2015р., складеного суб'єктом оціночної діяльності Євроасистанс, оцінювач [PERSON], - об'єкт оцінки автомобіль Шевролет Авео дн.[NUMBER], власник [PERSON], замовник [PERSON], мета оцінки: визначення матеріального збитку, завданого власнику КТЗ в результаті його пошкодження в ДТП, дата оцінки: 18.03.2015р., - ринкова вартість КТЗ - на момент пошкодження складає 102323,03грн. (розділ 3.3 звіту). Вартість відновлювального ремонту КТЗ без врахування коефіцієнту фізичного зносу- 164654,96грн.; вартість ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складників , що підлягають заміні, складає 96684,01грн. (розділ 3.5 звіту). Втрата товарного вигляду - 0,00грн. (розділ 3.6 звіту). Висновок: оскільки вартість відновлювального ремонту 164654,96грн. більше ринкової вартості 102323,03грн., то такий КТЗ відновлювати економічно недоцільно, тому матеріальний збиток визначається у розмірі ринкової вартості автомобілю станом на ДТП - 102323,03грн. (розділ 3.7 звіту і Висновок). Посилання відповідача на явне завищення вказаних розрахунків і висновків у Звіті суд до уваги не бере, Звіт складений і оцінку проведено фахівцем, весь пакет документів, необхідних для підтвердження спеціалізації та кваліфікації і повноважень, до звіту долучено. Оцінку проведено у відповідності до вимог закону, на підставі вихідних даних, отриманих шляхом обстеження об'єкту дослідження, є протокол огляду транспортного засобу, в якому описано всі виявлені пошкодження. До звіту долучені ремонтні калькуляції. І жоден з доданих документів та наявні в даних документах відомості відповідачами не спростовані. Відповідач [PERSON] заявляв клопотання про призначення експертизи на предмет оцінки вартості завданої шкоди, судом така експертиза була призначена, але не проведена у зв'язку з невнесенням ініціатором експертизи (відповідачем) передоплати, тобто відповідач від проведення експертизи фактично відмовився. Тому всі його зауваження і сумніви відносно наданого позивачем звіту судом до уваги не беруться. Як видно з долученого повідомлення про огляд пошкодженого автомобіля - про дату та час його огляду повідомлені були обидва відповідачі і власник другого транспортного засобу (яким керував при ДТП [PERSON]). Щодо розміру відшкодування і визначення страховиком регламентної виплати, то страховик мав реальну можливість оглянути пошкоджений транспортний засіб (як при повідомленні про даний страховий випадок, так і при зверненні потерпілого за страховим відшкодуванням), і мав можливість сам провести розрахунок регламентної виплати, чого не зробив і ніяких відповідних документів суду не представив. Дана шкода підлягає відшкодуванню позивачу - власнику майна, у повному обсязі. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з наступного: Щодо зобов'язань страховика, то слід керуватись вимогами закону « Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » та умовами договору між страховиком і страхувальником. Згідно ст.28 закону - ш кода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу і з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. Згідно ст.29 закону - у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно ст.30 закону - 30.1. - транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. 30.2 - якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи визначений у звіті розмір шкоди - як за вартістю відновлювального ремонту, так і за ринковою вартістю автомобіля - він значно перевищує встановлений ліміт відповідальності страховика - 50000грн. Тому для покладення на страховика зобов'язання по виплаті страхового відшкодування в межах ліміту його відповідальності - 50000грн.- не матиме значення спосіб відшкодування (відновлювального ремонту чи вартості автомобіля у разі його фактичного знищення). Щодо визначення остаточного розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню (і на отримання якої має право власник майна) то суд виходить з того, що зобов'язання повного відшкодування завданої шкоди покладається на її заподіювача, і у даному випадку слід виходити з вимог статті 1192 ЦК України. Згідно ст.1192 ЦК України - з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Виходячи з принципу повного відшкодування завданої шкоди, а також виходячи з того, що дані вимоги закону направлені на захист прав потерпілого, то слід вважати, що потерпілому належить право вибору способу відшкодування шкоди у даному випадку. Перший спосіб відшкодування шкоди, це відшкодування повної вартості втраченого майна (фактично знищеним вважається майно, якщо відновлювальний ремонт перевищує його вартість). У такому разі особа, що відшкодувала шкоду у розмірі повної вартості знищеного майна, має право на отримання собі залишків майна; Другий спосіб відшкодування шкоди у разі фактичного знищення майна передбачений законом «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для визначення регламентної виплати - це відшкодування різниці між вартістю майна до пошкодження і вартістю залишків майна; Третій спосіб відшкодування шкоди, який відповідає вимогам ст.1192 ЦК - це відновлення пошкодженої речі або відшкодування витрат на її відновлення. Позивач визначив найбільш прийнятний для нього спосіб відшкодування шкоди, за яким він залишив собі пошкоджений транспортний засіб і бажає його відновити шляхом ремонту. Він має право на отримання відшкодування йому вартості необхідного для відновлення пошкодженої речі ремонту з урахуванням зносу, враховуючи коефіцієнт зносу автомобіля до ДТП. Згідно звіту - вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу - 96684,01грн. Дана сума є меншою від вартості автомобіля до пошкодження. Тому відновлення пошкодженого автомобіля є можливим, і не виключає такий спосіб відшкодування шкоди, що відповідатиме принципу повного відшкодування шкоди і найбільш ефективного захисту порушеного права позивача. Крім того, суд враховує, що відшкодування шкоди за першим наведеним способом є недоцільним і таким, який буде суттєво складним при виконанні рішення в цій частині, оскільки шкода стягується з двох осіб (з юридичної особи -страховика і з фізичної особи -водія), тому невирішеним є питання щодо того, кому з вказаних двох осіб належатиме право на отримання залишків автомобілю, який є річчю неподільною. Жоден з відповідачів про таке отримання пошкодженого майна не заявив. Щодо другого способу відшкодування шкоди, то він є неприйнятним для позивача, і є неможливим в межах даної справи, оскільки для визначення розміру відшкодування необхідно визначити вартість залишків майна, а жоден з відповідачів не надав доказів з даного приводу, до того ж страховик взагалі відмовився відшкодувати шкоду у такий спосіб. Крім того, певні обмеження щодо відповідальності страховика, закріплені у цьому способі відшкодування шкоди страховиком, не стосуються заподіювача шкоди, який згідно ст.1192 та ст.1166 ЦК зобов'язаний відшкодувати заподіяну з його вини шкоду у повному розмірі. Таким чином, суд визначає шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачці [PERSON] за пошкодження автомобіля - в сумі вартості визначеного у звіті відновлювального ремонту з урахуванням зносу - 96684грн. Підстав для стягнення вартості автомобілю 102323грн. (помилково прийнятій позивачем за вартість ремонту) - при тому, що автомобіль залишається позивачу - суд не вбачає. Підстав для зменшення відшкодування суд також не вбачає, жоден з відповідачів не довів наявності таких підстав чи меншого розміру заподіяної шкоди. Відшкодуванню на користь позивачки також підлягають витрати на проведення оцінки вартості шкоди (відновлювального ремонту) 1230грн. Такі витрати підтверджені рахунком фактурою від 20.03.2016р. та квитанцією про оплату від 25.03.2013р. Дані платежі здійснені [PERSON], але оцінювалась шкода, завдана [PERSON] Той факт, що в квитанції платником вказаний [PERSON], суд не розглядає як підставу для відмови у відшкодуванні даних витрат позивачці [PERSON], враховуючи що позивачі є членами одної сім,ї, і дані витрати понесені від імені власника, до того ж спору з даного приводу між самими позивачами не існує, і позивач [PERSON] таких вимог від себе не заявив. Щодо витрат на зберігання автомобіля на стоянці 7200грн. (з розрахунку 300грн. на місяць, з 19.03.2013р. по 14.04.2015р.), то суд, виходячи з обґрунтувань, наведених у позовній заяві та з наданих доказів , дійшов висновку, що дані вимоги позивачкою не доведені і необґрунтовані. З наданих копій квитанцій про послуги автопарковки Шевроле [NUMBER], Святошинська, 15.а, однозначно не вбачається віднесення даних витрат до цього позивача і цього автомобіля, позивачем не обґрунтовано поважність причин зберігання автомобіля за вказаною адресою, крім того, при призначенні експертизи по автомобілю позивач називав інше місце його зберігання. Суд погоджується з відповідачем у тому, що дані вимоги позивачем задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного: Позивачка, якій завдано майнову шкоду, має право і на відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з пошкодженням майна, згідно ст.23 та ст.1167 ЦК України. Завдана позивачці моральна шкода полягає в душевних переживаннях у зв'язку з суттєвим пошкодженням автомобіля, у неможливості ним користуватись протягом тривалого часу, у логічно виниклих порушеннях звичайного способу та устрою життя, у витратах додаткового часу для організації побуту, у виниклих у зв'язку з цим побутових незручностях та обмеженнях. Інші наведені позивачем обґрунтування та обставини (зокрема, порушення сну та здоров,я, проблеми по роботі) позивачем не доведені. Виходячи з визначеного позивачем розміру компенсації завданої моральної шкоди, враховуючи обґрунтування моральної шкоди, розмір і характер матеріальної шкоди, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди, завданої позивачці, в 7000грн. Дану шкоду повинен відшкодувати відповідач [PERSON] як заподіювач шкоди. Підстав для покладення даного обов'язку на страховика в даному випадку нема, оскільки моральна шкода , заподіяна позивачці, не пов'язана з пошкодженням здоров,я. При цьому суд враховує межі відповідальності страховика за моральну шкоду, передбачені ст.26-1 закону, якою передбачено підстави для відшкодування моральної шкоди потерпілому - фізичній особі - лише у випадку заподіяння ушкодження здоров'я чи смерті. Як видно з вироку суду - [PERSON] пред'явив позов до ПАТ «УТСК» про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки внаслідок витрат на лікування, транспортування транспортного засобу, витрат на правову допомогу; вироком даний позов було задоволено, стягнуто з [PERSON] за моральну шкоду 10962грн., з ПАТ «УТСК» на відшкодування матеріальної шкоди 12003грн. Ухвалою апеляційного суду вирок суду в цій частині змінено, при цьому апеляційний суд зробив висновок, що відсутні підстави для стягнення вказаних позивачем витрат: на правову допомогу у кримінальному провадженні (10000грн.) - з страхової компанії, що відсутні підстави для стягнення з страхової компанії витрат на проведення соціально- психологічного дослідження з метою визначення розміру немайнової шкоди (400грн.), оскільки вимог про відшкодування моральної шкоди до Страховика [PERSON] не пред'явлено. Витрати на евакуацію автомобіля, пошкодженого в ДТП, які були понесені [PERSON] в сумі 450грн., віднесено до видів шкоди, що відшкодовується страховиком, і Ухвалою апеляційного суду позов [PERSON] в цій частині задоволено частково, стягнуто на його користь з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 588грн. на відшкодування матеріальної шкоди (450грн.- витрати на евакуацію автомобіля + 138грн.- витрати на лікування). Позову з приводу відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля ні [PERSON] ні [PERSON] в кримінальному провадженні не заявляли. Підстав для закриття провадження у справі нема. Щодо позовних вимог [PERSON], то суд дійшов таких висновків: Витрати на проведення соціально-психологічного дослідження в сумі 400грн. відшкодуванню не підлягають; апеляційним судом зроблено висновок про відсутність підстав для покладення обов'язку по відшкодуванню даних витрат; суду не надані результати такого дослідження, з яких суд міг би зробити певні висновки. Позивач не обґрунтував необхідність, доцільність і призначення даних витрат та їх зв'язку з шкодою, на відшкодування якої позивач має право. Таким чином, позивач не довів наявність підстав для покладення на водія [PERSON] відповідальності за вказані витрати. Витрати на медичне страхування 400грн. ніяким чином не пов'язані з ДТП і з виною водія [PERSON], тому вони не є шкодою, завданою в ДТП, і - в межах даної справи та наданих доказів і обґрунтувань - відшкодуванню жодним з відповідачів не підлягають. Питання щодо відшкодування витрат на евакуацію пошкодженого транспортного засобу було вирішено у вироку суду та в ухвалі апеляційного суду, за якою дані витрати в розмірі 450грн. - згідно наданих доказів - стягнуті на користь позивача. Позивач просить стягнути ще 600грн. за евакуацію автомобіля. Відповідач піддає сумніву дані витрати. Позивач в позовній заяві не обгрунтував понесення даних витрат, (окрім вже відшкодованих йому за вироком суду), а з наданого товарного чеку від 19.03.2013р. (в якому зазначено найменування послуги перевозка Шевролет, одиниця виміру 54, ціна та сума 600грн.) відсутня достатня інформація для спростування доводів відповідача, що дані витрати не пов'язані з ДТП; тому, враховуючи обов'язок позивача по доказуванню, суд виходить з того, що позивач не обґрунтував і не довів понесення даних витрат і зв'язку таких витрат з діями [PERSON] та безпосередньо з даним ДТП. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в кримінальній та цивільній справі в сумі 10000грн., з приводу розгляду цивільного позову про відшкодуванню шкоди, суд дійшов таких висновків: Згідно із ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Фактично так само дані питання були врегульовані ЦПК в редакції, чинній на день звернення до суду, початку її розгляду по суті. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р. Витрати на правову допомогу, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, склад та розмір витрат на правничу допомогу, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинен бути наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги і документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Як усно пояснив представник позивача в судовому засіданні - дана сума складається з оплати його послуг по наданню консультацій, складення позовних заяв - відповідно 2000грн. і 2000грн., а також за участь як представника у судових засіданнях - 4000 і 2000грн. На підтвердження даних витрат надано лише ксерокопії двох товарних чеків: на суму 7000грн. і 3000грн. (а.с.45), в першому чеку відсутні дані про отримувача і дата несення таких витрат, не зазначено в якій справі і кому надано послуги; не наведено і не долучено розрахунку вартості такої правової допомоги; в другому чеку вказано отримувача, але відсутні дані про платника, про дату та справу, в якій послуги надано, і так само не наведено і не долучено розрахунку вартості такої правової допомоги; тобто дані документи не відповідають вимогам закону щодо платіжних документів; не можуть розглядатись як достовірні і достатні докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу, як судових витрат у справі, пов'язаній з даним ДТП, і не підтверджують обґрунтованості такої оплати. Тому заперечення відповідача з даного приводу є слушними, а вказані витрати вважаються такими, що позивачем не доведені і необґрунтовані. Відмовляючи в цій частини позовних вимог суд виходить також і з того, що законом не передбачено відшкодування витрат на оплату участі представника у судових засіданнях; а розмір судових витрат на правову (правничу) допомогу , які підлягають відшкодуванню, повинні бути - як це передбачено законом - обґрунтованими, з наведенням всіх відповідних розрахунків, з урахуванням витраченого часу на конкретні види допомоги. Представник позивача не виконав дані вимоги закону, не надав детального розрахунку у відповідності до вимог закону, не обґрунтував дані витрати, і крім того, не надав належних платіжних документів, а надані ним товарні чеки (ксерокопії) не відповідають вимогам щодо документів, якими мають бути підтверджені вартість правової допомоги і її оплата. Щодо відшкодування даних витрат як судових витрат на правову допомогу у даній справі - то суд виходить з того, що суд відмовляє у позові [PERSON] повністю, тому такі витрати не підлягають відшкодуванню. Позивачем [PERSON] вимоги про відшкодування понесених нею судових витрат не заявлено, тому це питання не вирішується.

Outcome: partial