Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов про стягнення втраченої вигоди за користування земельними ділянками підтримали та посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві, просять суд стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] 137524,88 грн втраченої вигоди за користування земельними ділянками загальною площею 0,18 га, що розташовані за адресою [ADDRESS], за період з 2007 року по 2016 рік. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,18 га за адресою [ADDRESS] (далі - земельна ділянка), на якій розташований незавершений будівництвом будинок, 1/3 частини якого належить на праві власності [PERSON], а 2/3 частини - відповідачам [PERSON] та [PERSON] Внаслідок укладення 12 грудня 2008 року договорів дарування, на теперішній час земельна ділянка належить на праві власності [PERSON], [PERSON] і [PERSON] по 0,06 га кожному. Відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою, внаслідок чого позивач, не отримуючи зиску від неї, вирішила передати земельну ділянку приватному підприємцю [PERSON] у користування, який планував побудувати на земельній ділянці тепличний комплекс, та 06 вересня 2008 року уклала з ним відповідний договір оренди землі. За умовами договору оренди землі, річна орендна плата становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що за період з 2007 року по 2016 рік складає 137524,88 грн. Суму втраченої вигоди визначають як суму орендної плати згідно умов договору, оскільки якби відповідачі фізично не перешкоджали позивачу, вона б здавала землю в оренду та отримала б ці кошти. Зустрічний позов [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та визнання права власності на земельну ділянку не визнали та просять суд відмовити у його задоволенні. На заперечення зустрічного позову посилаються на те, що відповідачі у 2008 році вже зверталися до суду з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та просили визнати за ними право власності на частину земельної ділянки у розмірі 0,12 га, посилаючись на своє право власності на 2/3 частини незавершеного будівництвом будинку. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2009 року відповідачам у цьому позові було відмовлено. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнали та просять суд відмовити у його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. На заперечення позовних вимог посилаються на те, що вони позивачу ніколи ніяких перешкод у користуванні земельною ділянкою не чинили, а сама позивач земельну ділянку не обробляла. Вказують на те, що рішенням Рівненського міського суду від 13 листопада 2013 року у задоволенні позову [PERSON] до них про усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою площею 0,06 га, зобов'язання звільнити цю земельну ділянку та заборонити їм знаходитись на ній було відмовлено за безпідставністю. Стосовно договору оренди землі від 06 вересня 2008 року, укладеного позивачем з приватним підприємцем [PERSON], звертають увагу на те, що позивач кардинально змінила цільове призначення земельної ділянки, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд, на промислове вирощування сільгосппродукції та садівництва для продажу з метою отримання прибутку. Сам договір оренди вважають фіктивним, оскільки відсутня його державна реєстрація. Крім того, позивач, відчуживши за договором дарування частину земельної ділянки на користь [PERSON] та [PERSON], кожному по 0,06 га, фактично в односторонньому порядку розірвала договір оренди землі з [PERSON], який був укладений щодо земельної ділянки площею 0,18 га. Зустрічний позов підтримали та просять суд визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] від 04 червня 2009 року площею 0,06 га кожна, загальною площею 0,18 га, що розташовані за адресою [ADDRESS], та скасувати їх державну реєстрацію. Також просять суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на 2/3 частини (0,12 га) земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом посилаються на те, що оскільки вони набули право власності на 2/3 частини незавершеного будівництвом будинку, що розташований за адресою [ADDRESS], до них, відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, перейшло і право власності на 2/3 частини земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, тобто на частину земельної ділянки площею 0,12 га. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що і позов [PERSON], і зустрічний позов [PERSON] та [PERSON], задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними та безпідставними. Судом встановлено, що сторони є співвласниками незавершеного будівництвом будинку [ADDRESS]. Позивачу [PERSON] належить 1/3 частина цього незавершеного будівництва, а відповідачам [PERSON] і [PERSON] - 2/3 його частини. Незавершений будівництвом будинок [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці площею 0,18 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка на підставі рішення Рівненського міського суду від 10 лютого 2005 року (справа 2-920) належала на праві власності [PERSON], про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02 червня 2005 року. На теперішній час, відповідно до договору дарування частки земельної ділянки від 12 грудня 2008 року, вказана земельна ділянка поділена на три рівні частини без зміни її цільового призначення і належить на праві власності: [PERSON] - 0,06 га (державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04 червня 2009 року), [PERSON] - 0,06 га (державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04 червня 2009 року) та [PERSON] - 0,06 га (державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04 червня 2009 року). Вказані обставини сторонами визнаються та об'єктивно підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на укладений між нею (орендодавцем) та приватним підприємцем [PERSON] (орендарем) 06 вересня 2008 року договір оренди землі (далі - договір оренди), за умовами якого вона мала би отримати грошові кошти у вигляді орендної плати. За договором оренди, примірник якого долучено позивачем до позовної заяви, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,18 га, що належить орендодавцю на праві приватної власності згідно державного акта серії [NUMBER], виданого 2 червня 2005 року (пункт 1 договору оренди). Пунктом 15 договору оренди встановлено, що земельна ділянка передається в оренду для потреб фізичної особи підприємця [PERSON], а саме для вирощування сільгосппродукції та садівництва. При цьому орендар зобов'язується збудувати тепличний комплекс, провести механічний, крапельний полив та опалення теплиць в зимовий період. Як визначено пунктом 17 договору оренди, передача в оренду земельної ділянки здійснюється без розроблення проекту її відведення. Згідно пункту 18 договору оренди передача земельної ділянки орендарю здійснюється у триденний строк після підписання даного договору за актом приймання-передачі. Орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, що встановлено пунктом 23 договору оренди. Пунктом 31 договору оренди встановлено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов, або розірвання договору відповідно до чинного законодавства. Пунктом 34 договору оренди передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Згідно статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Згідно частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. При цьому, як визначено статтею 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У відповідності до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення та землі житлової та громадської забудови. Як встановлено частиною першою статті 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Частиною третьою статті 20 ЗК України встановлено, що зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. При цьому, зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності, розташованих у межах населеного пункту, провадиться сільською, селищною, міською радою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Згідно частини п'ятої статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, що передбачено пунктом б статті 21 ЗК України. Суд звертає увагу на те, що наданий позивачем договір оренди землі не відповідає наведеним вимогам законодавства, а тому суд не приймає його як доказ тих обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог. Позивач у договорі оренди неправомірно змінила цільове призначення земельної ділянки з земель житлової та громадської забудови на землі сільськогосподарського призначення без розроблення відповідного проекту землеустрою щодо її відведення. Передача земельної ділянки за актом приймання-передачі не відбулася. Договір оренди не набрав чинності, оскільки не було проведено його державної реєстрації, і, таким чином, у приватного підприємця [PERSON] право оренди не виникло. Крім того, позивач, уклавши 06 вересня 2008 року договір оренди щодо земельної ділянки площею 0,18 га, 12 грудня 2008 року відчужила за договором дарування частину земельної ділянки на користь [PERSON] та [PERSON], кожному по 0,06 га, чим фактично в односторонньому порядку розірвала договір оренди землі з [PERSON], оскільки в цей договір жодних змін внесено не було. За наведених обставин, показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо обставин укладення договору оренди землі від 06 вересня 2008 року суд до уваги не приймає і як докази відхиляє. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] посилаються на те, що вони набули право власності на 2/3 частини незавершеного будівництвом будинку, що розташований за адресою [ADDRESS], а тому до них, згідно вимог частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, перейшло і право власності на 2/3 частини земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, тобто на частину земельної ділянки площею 0,12 га. Наведені відповідачами обґрунтування суд визнає безпідставними. Згідно вимог частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно частини четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Як слідує з роз'яснень, наведених у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Суд звертає увагу на ту обставину, що і статтею 377 ЦК України, і статтею 120 ЗК України перехід права власності на земельну ділянку обумовлений переходом права власності саме на жилий будинок, а не на об'єкт незавершеного будівництва. Згідно частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Оскільки сторони є співвласниками незавершеного будівництвом будинку [ADDRESS], який не здано в експлуатацію, а сам будинок не поділено в натурі і реальні частки сторін у праві власності не визначені, як не визначені і частки сторін у вартості будинку, позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] суд визнає передчасними. При цьому суд враховує, що, як встановлено рішенням Рівненського міського суду від 28 лютого 2013 року у справі № 2-4824/11 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про виділення незавершеного будівництвом житлового будинку в натурі, виділ сторонам в натурі 2/3 та 1/3 частин незавершеного будівництвом житлового будинку, що у [ADDRESS], є неможливим без порушення будівельних норм. Як встановлено частиною першою статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 78,79,80,81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Оцінюючи надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] належними, допустимими, достовірним та достатніми доказами не доведено існування обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed