Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явив до суду позов до відповідача [PERSON], в якому просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] який укладений 20 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. за №103. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у період з 07 лютого 1992 року по 10 вересня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], яка померла [INFO] року. Незважаючи на те, що 10 вересня 2008 року вони розірвали шлюб, продовжували перебувати у фактичних шлюбних стосунках до дня її смерті. Проживати разом у [ADDRESS], вели спільне господарство, разом вирішували побутові та фінансові питання. Він ([PERSON].) ніс усі витрати по утриманню спільної квартири, прибирав, готував їжу, проводив поточний ремонт, займався лікуванням [PERSON] в Тернопільській міській комунальній лікарні № 2, впорядковував та здійснював утримання їх спільного будинку, що знаходиться по [ADDRESS] Збаразького району, Тернопільської області, зареєстрованого на праві власності за [PERSON]. Однак, після її смерті дізнався, що 20 лютого 2017 року [PERSON] продала їхню квартиру [ADDRESS] своєму сину - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. за №103. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири є недійсним, укладений з порушенням його законних прав як співвласника, оскільки під час перебування у фактичних шлюбних стосунках [PERSON] купила ? частину спірної квартири, інша половина належала їй на підставі свідоцтва про право власності. З цих підстав, переконаний, що на ? частину квартири, яка придбана під час перебування у фактичних шлюбних стосунках поширюється режим спільної сумісної власності. А тому, договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, оскільки він ([PERSON].) не надавав своєї згоди на його укладення та не знав про існування такого договору. Лише після відкриття спадщини після померлої [PERSON] дізнався про укладення спірного договору, отримавши від відповідача вимогу звільнити квартиру. [PERSON] пред'явив зустрічний позов до [PERSON], згідно якого заперечує позовні вимоги [PERSON], вважаючи їх безпідставними та просить усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] зі вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що до 19 серпня 2016 року власниками квартири [ADDRESS] була його матір - [PERSON], якій належала ? частка квартири, та [PERSON], якому належала ? частки квартири. 19 серпня 2016 року [PERSON] продав належну йому ? частку вказаної квартири [PERSON]. На момент укладання вказаного договору купівлі-продажу, його мати ([PERSON].) не перебувала у шлюбі та не перебувала у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON], а тому, придбана нею ? частка квартири є її особистою власністю і не може бути спільним майном подружжя. 20 лютого 2017 року він ([PERSON]) купив у матері квартиру [ADDRESS] та став єдиним власником спірної квартири. [INFO] року його матір [PERSON] померла. При цьому, вказує, що з 20 жовтня 2016 року [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання із квартири [ADDRESS], однак, по даний час продовжує у ній проживати, чим порушує його ([PERSON]) право вільно користуватися своєю власністю. За вказаних обставин просить усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вказаної квартири. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка - позивач [PERSON] вказав,що незважаючи на розірвання шлюбу між ним та [PERSON] у них були дружні сімейні відносини , коли [PERSON] приїзджала з лікування з Іраїлю він доглядав за нею, вони разом проживали [ADDRESS] . За таких обставин вважає, що спірна квартира продана нею всупереч вимогам закону, через те, що вона була його та [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя. У судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що проживає за адресою [ADDRESS] та є сусідкою [PERSON], бачила, як [PERSON] проживала у квартирі разом із [PERSON] протягом усього їхнього життя, з 1992 року по день смерті, останні три роки [PERSON] важко хворіла та проживала за кордоном, оскільки проходила там лікування, приїжджала в м. Тернопіль лише влітку. [PERSON] надавав їй догляд та займався її лікуванням. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що спілкувалась із [PERSON] до останніх її днів, відвідувала її в лікарні, бачила там [PERSON], який доглядав за хворою [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що між [PERSON], та [PERSON] були теплі приязні стосунки з часу одруження і до останніх днів, вони піклувались один про одного та разом проводили час. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні вказали, що є сусідами [PERSON] в с. Чернихівці, Збаразького району, Тернопільської області, де проживають разом на [ADDRESS] у будинку, який межує із помешканням, що належить [PERSON]. Бачили власницю житла та її чоловіка [PERSON], які приїжджали літом у будинок, займались його благоустроєм та працювали на городі. Їм відомо, що [PERSON] останні роки хворіла та лікувалась за кордоном, однак, влітку вона часто приїжджала в село разом із [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила суду, що була подругою [PERSON], спілкувалась з нею до останніх днів життя, відвідувала її вдома у квартирі [ADDRESS] та в лікарні, бачила, що [PERSON] проживала до останніх днів життя із [PERSON], якого вважала своїм чоловіком. Отримувала від чоловіка догляд та піклування, була з ним у хороших стосунках. Останні роки життя перебувала у Ізраїлі, де проходила лікування, однак, коли приїжджала в Україну проживала із [PERSON] у квартирі [ADDRESS] або в с. Чернихівці, Збаразького району, Тернопільської області. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що померла [PERSON] проживала разом із [PERSON], однак, між ними не було подружніх відносин . Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, встановив наступні обставини. Згідно договору купівлі-продажу ? частини квартири укладеного 19 серпня 2016 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), [PERSON] продав, а [PERSON] купила ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS] Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. за зареєстрований в реєстрі за №729. Як убачається із п. 5 вказаного договору, продаж зазначеної ? частини квартири вчинено за суму 175500 гривень. Вказану суму покупець повністю оплатив продавцеві. Підписання цього договору свідчить про отримання продавцем повного розрахунку за передану у власність нерухомість та відсутність будь-яких фінансових претензій до покупця. Відповідно до п. 10 договору, на момент підписання цього договору покупцем подана заява про те, що вона неодружена і ? частину квартири [ADDRESS] купляє за власні заощадження, які не є спільною сумісною власністю, а належать їй особисто. Згідно із п. 14 договору сторони домовилися про те, що продавець повністю звільняє квартиру та передає покупцеві ключі від неї в день посвідчення цього договору - 19 серпня 2016 року. 20 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) купив двокімнатну квартиру [ADDRESS] Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. за зареєстрований в реєстрі за №103. Як убачається із п. 2 даного договору, документами, що підтверджують право власності на зазначену квартиру є: на ? частину квартири - свідоцтво про право власності на житло, видане Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 08 грудня 2007 року на підставі розпорядження органу приватизації житла від 08 грудня 2007 року №41159, Витяг про реєстрацію права власності №17476745 від 23 січня 2008 року, реєстраційний номер 21847992, номер запису 41423 в книзі 128; на другу ? частину квартири - договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. 19 серпня 2016 року за реєстровим №729 та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, видана державним реєстратором Кашанською М.І. 23 серпня 2016 року №66455213, номер запису про право власності 16037813, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1007306261101. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №94711232 від 16 серпня 2017 року квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. та зареєстрованого в реєстрі за №103. [PERSON] з 20 жовтня 2016 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що стверджується відміткою про адресу зареєстрованого місця проживання зробленою виконавчим комітетом Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області у паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданого Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області 15 червня 2000 року на ім'я [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла, про що складено актовий запис №440 Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та 01 червня 2017 року Золочівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області повторно видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Згідно довідки виданої 14 вересня 2017 року поліклінікою Меухедет, перекладеної з івриту на українську мову (переклад виконано Моше Ліфшиц - нотаріусом в місті Ейлат на якому проставлено апостиль) [PERSON] була членом лікарняної каси «Меухедет» в місті Ейлат з грудня 2009 року до дня її смерті - [INFO] року. Як вбачається із довідки виданої 10 вересня 2017 року Економічною компанією міста Ейлат, перекладеної з івриту на українську мову (переклад виконано у бюро перекладів «асТра», правильність якого засвідчено фізичною особою-підприємцем [PERSON].), [PERSON] працювала в Економічній компанії міста Ейлат ЛТД, починаючи з 19 червня 2011 року до 30 червня 2016 року на посаді референта з питань асиміляції вихідців з України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Згідно ч. 1ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із вимогами статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін. Посилання позивача [PERSON] на спільне проживання із [PERSON] після розірвання шлюбу і до смерті [PERSON] не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім'ї. Позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано ? частку спірної квартири, крім того у п. 10 договору купівлі-продажу ? частини квартири від 19 серпня 2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], зазначено, що на момент підписання цього договору покупцем ([PERSON].) подана заява про те, що вона неодружена і ? частину квартири [ADDRESS] купляє за власні заощадження, які не є спільною сумісною власністю, а належать їй особисто. Жоден із допитаних судом свідків беззаперечно не підтвердили факт перебування позивача-відповідача [PERSON] та [PERSON] у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім'єю з веденням спільного господарства, побуту та бюджету. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 10 вересня 2008 року і до дня смерті [PERSON], тобто до [INFO] року. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійснісь встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. Як зазначено в ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 19 серпня 2016 року недійсним позивач посилався на відсутність у [PERSON] правових підстав для відчуження [PERSON] ? частини двокімнатної квартири [ADDRESS] з тих підстав, що вказане майно було придбане за час їх спільного проживання однією сім'єю та належить на праві спільної сумісної власності, як чоловіку та дружині. Проте, на належність йому на праві спільної сумісної власності ? частини вказаної квартири, як придбаної під час спільного проживання із [PERSON], яка померла [INFO] року належними та достовірними доказами по справі не доведені. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити. Щодо позовної вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, суд зазначає наступне: Вiдповiдно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Вiдповiдно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], будь-яких договірних відносин щодо користування зазначеною квартирою між ними не існує. Доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] має законні підстави для проживання у [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності, позивач-відповідач [PERSON] суду не надав. Таким чином, суд прийшов до висновку, що у [PERSON] немає встановлених законом підстав користуватися квартирою [ADDRESS], відтак, неправомірно проживає у вказаній квартирі, здійснюючи тим самим перешкоди власнику [PERSON] у здійсненні його прав. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 116 Житлового Кодексу Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно із вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вказаної квартири є обґрунтованими та підставними. Заслухавши пояснення учасників справи та проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - задовольнити, усунувши [PERSON] перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved