Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2013 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] прохаючи поділити спільно набуте майно та визнати за нею право власності на ? частину гаражу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS]; на ? частину гаражу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS]; ? частину гаражу [NUMBER] по [ADDRESS] (а.с. 1-4). У ході розгляду справи надала письмову заяву, якою збільшила свої позовні вимоги, прохаючи суд визнати за нею право власності на ? частину гаражу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS]; на ? частину гаражу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS]; на ? частину гаражу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS]; на ? частину гаражу [NUMBER] по [ADDRESS] та на ? частину гаражу [NUMBER], що знаходиться у дворі б. [ADDRESS] (а.с. 33-35). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з 07 вересня 2007 року перебувала у шлюбі із відповідачем. Рішенням суду від 18 вересня 2013 року шлюб розірвано. На час перебування у шлюбі, на підставі договорів купівлі-продажу, відповідачем придбано гаражі у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS] - № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. У період часу з 1991 по 07 серпня 2007 року вона із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебувала, але вони мешкали разом та вели спільне господарство. За час їх спільного, але без укладення шлюбу, мешкання, на підставі договорів купівлі-продажу, придбано наступні гаражі: [NUMBER] по [ADDRESS] та [NUMBER], що знаходиться у дворі б. [ADDRESS] . Право власності на усі гаражі зареєстровано за колишнім чоловіком. Після розірвання шлюбу вони не домовилися з колишнім чоловіком про поділ спільно нажитого майна, внаслідок чого вона змушена звернутися до суду з позовом . Так як домовленості між ними про розмір часток кожного на спільно нажите майно не було, вважає, що на підставі ст.ст. 60, 70, 74 СК України, має право на поділ зазначеного майна у рівних частках, та на визнання за нею права власності на це майно у рівних частках. У судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, прохала суд позов задовольнити, надала пояснення аналогічні тексту позовної заяви. Представник позивача також позов підтримала у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні його тексту та поясненням позивача. Додатково пояснила, що підтвердженням того факту, що позивач та відповідач з 1991 року співмешкали, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, повинні були стати пояснення свідків, яких зазначено у заяві про виклик свідків від 06 лютого 2014 року. Суд їх не викликав у засідання та не опитав. З тих підстав, що суд не викликав та не опитав цих свідків, вважає, що є підстави для задоволення позову у повному обсязі. Представник відповідача належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але у судове засідання не з'явився, письмових заяв та клопотань суду не надав. Позивач та представник позивача не заперечували проти розгляду справи за відсутності представника відповідача. З цих підстав суд, спираючись на норми ст. ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши фактичні обставини справи наданими письмовими доказами, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 07 вересня 2007 року по 18 вересня 2013 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 7). У період шлюбу [PERSON] придбано наступне нерухоме майно: за договором купівлі-продажу від 27 травня 2011 року гараж [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS], право власності на який зареєстровано на ним у КП «ДМБТІ» 11 липня 2011 року (а.с. 8-9); право власності на гараж [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS] зареєстровано у КП «ДМБТІ» за [PERSON] 26 травня 2011 року (а.с. 13); за договором купівлі-продажу від 23 квітня 2007 року гараж [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за [PERSON] у КП «ДМБТІ» 23 січня 2008 року (а.с. 75-76); за договором купівлі-продажу від 18 грудня 2008 року гараж [NUMBER] по [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за [PERSON] у КП «ДМБТІ» 26 квітня 2011 року (а.с. 10-11); за договором купівлі-продажу від 07 липня 1997 року гараж [NUMBER], що знаходиться у дворі б. [ADDRESS] (а.с. 44, 52). Судові витратити по справі становлять 1196 гривень 11 копійок (а.с. 4а, 49-50). Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із вимогами ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь якому іншому шлюбі, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Під час перебування у шлюбі сторони набули спільне майно: гаражі № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS], яке позивач прохає розділити та визнати за нею право власності на ? частину кожного з гаражів. Враховуючи те, що це нерухоме майно придбано сторонами під час перебування у шлюбі, воно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. З тих підстав, що суду не надано доказів того, що набуваючи це майно, у сторін була домовленість про її поділ у нерівних частках, суд вважає, що частки у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними. Також, враховуючи те, що шлюб сторони розірвали, спільне майно подружжя підлягає поділу. Тому суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на ? частину спірного майна - гаражі №№ [NUMBER], [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS] та на ? частину гаражу [NUMBER] по [ADDRESS]. У частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на ? частину гаражу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель-9», що по [ADDRESS] та на ? частину гаражу [NUMBER], що знаходиться у дворі б. [ADDRESS] суд приходить до висновку про відмову у визнанні права власності з наступних підстав. Так, обидва ці гаражі придбані відповідачем ще до укладення шлюбу з позивачем. Суд вважає, що доведення факту спільного проживання сторін однією сім'єю, у той час, коли вони не перебували у шлюбі між собою, що є підставою для визнання майна у вигляді зазначених гаражів об'єктом спільної сумісної власності, а відтак і для її поділу, позивач мала доводити за нормами цивільного судочинства, встановленими п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України. Однак, маючи час та можливість це довести, поставивши у позові вимогу про встановлення такого факту, який суд повинен розглянути та встановивши факт проживання чоловіка та жінки однією сімєю без шлюбу, ухвалити про рішення, вона таких вимог у позові не ставила, а відтак, і підстав для його встановлення суду не надала. За відсутності встановлення такого факту, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. Судові витрати суд стягує з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial