Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовом до відповідача [PERSON], про розірвання шлюбу в якому зазначила, що 17.06.1989 року було зареєстровано шлюб між сторонами. Від шлюбу подружжя має спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач свою позовну заяву мотивує тим, що її подальше подружнє життя з відповідачем неможливе, так, як вона утратила почуття любові, взаємоповаги до свого чоловіка. Сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо, стосунків не підтримують, їх шлюб носить лише формальний характер, тому просила шлюб між ними розірвати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що їхній шлюб носить лише формальний характер, оскільки вони з чоловіком тривалий період спільне господарство не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Тому вважає подальше спільне проживання однією сім'єю з чоловіком неможливим, оскільки у них різні погляди на сімейне життя, та вона не має більше ніяких почуттів до чоловіка. Представник відповідач проти позову не заперечувала при цьому пояснила, що у відповідача не має надії на можливість відновлення сімейно-шлюбних стосунків, вважає що дійсною причиною розлучення на погляд відповідача є участь позивачки у деструктивній релігійній секті «Каббала». Після того як судом був наданий строк для примирення відповідач не зміг переконати позивачку зберегти їх сім’ю та шлюб. Тому не заперечували проти розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17.06.1989 р., шлюб зареєстрували у відділі запису актів громадського стану м. Дніпропетровська виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів, актовий запис № 554, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії III-КИ №492279. Від шлюбу подружжя має спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про народження серії VI-КИ №315456, актовий запис №1597 та свідоцтвом про народження серії I-БК №215180, атковий запис №350. Спільне життя між сторонами не склалося через чисельні сварки та конфлікти. У сторін зникли почуття любові, взаєморозуміння та взаємоповаги. Сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки, спільне господарство не ведуть. На даний час строни проживають окремо. Сім»я розпалась остаточно, примирення між сторонами неможливе. У відповідності до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред’явлений одним із подружжя. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на положення ч.2 ст.112 СК України враховуючи особливий характер сімейних відносин, суд приходить до висновку про те, що сім’я позивача та відповідача існує лише формально і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, так, і інтересам неповнолітніх дітей. Відповідно до з вимог статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має. Так суд не в праві примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, зважаючи на вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Суд вважає, що подальше сімейне життя подружжя неможливе, сім’я розпалась остаточно, збереження сім’ї сторін суперечить їх інтересам, а також моральним засадам суспільства. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб, укладений між сторонами. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. 51 Конституції України, ст.ст. 21, 55, 110, 112, 174 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та,

Outcome: approved