Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом у якому просить визнати недійсним договір довічного утримання( догляду), укладений 22 травня 2015 року між нею та відповідачкою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 708. Позов мотивований тим, що саме онука ( [PERSON]А.) запропонувала укласти договір, пояснивши що такий фактично замінить заповіт на 1/2 частку будинку № 13 по 2-му провулку Замостянському в м. Прилуки. Тоді ж вона повідомила відповідача, що 1/2 частину будинку хоче заповісти своїй дочці [PERSON] Після укладення спірного договору була впевнена, що залишається власником всього будинку та має змогу розпорядитись іншою 1/2 частиною житла. Вона вважала, що згідно договору відповідач після її смерті матиме право лише на половину будинку без складання заповіту. Тобто, позивач припустилася помилки, що повязано з її похилим віком та неповним усвідомленням всіх прав та обовязків, які настали після укладення договору. Неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, відсутності її усвідомлення про предмет договору, його істотних умов і правових наслідків вплинуло на її волевиявлення, що в дійсності не відповідало її внутрішній волі. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 січня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції зробив невірні висновки щодо відсутності належних та допустимих доказів в контексті ст.ст.57-59 ЦПК України, які підтверджують наявність помилки позивача при укладенні договору довічного утримання. Суд не врахував похилий вік, стан здоровя, обставини рідних, довірливих відносин з відповідачем, та відсутність підстав їй недовіряти відповідачу, враховуючи обставини неналежного доведення до відома апелянта, розяснення, в тому числі з вини нотаріуса, природи договору довічного утримання, прав та обовязків, які виникають за таким договором, що і призвело до помилки при укладенні договору. Крім того, [PERSON] зазначає, що неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, відсутність її усвідомлення про предмет договору, його істотні умови і правові наслідки, вплинуло на її волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору , що в дійсності не відповідало її внутрішній волі, а тому відповідно до ст. 229 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між [PERSON] та [PERSON] 22 травня 2015 року був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] Відповідно до умов договору відчуджувач [PERSON] передала у власність, а набувач [PERSON] прийняла у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в м. Прилуки, 2-й пров. Замостянський, 13 (а.с.7-8). В абзаці третьому пункту 22 даного договору зазначено, що такий прочитано сторонами. Зміст договору, його значення, умови та правові наслідки сторонам повністю зрозумілі, що вони засвідчують своїми особистими підписами. 22 травня 2015 року [PERSON] склала заповіт, яким всю належну частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться в м. Прилуки Чернігівської області, вул. Густинська, буд. 24 та земельну ділянку, що знаходиться в м. Прилуки Чернігівської області, вул. Густинська, 24/2 заповіла [PERSON] (а.с.39). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що викладенні у позові обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та при укладенні спірного договору були додержані вимоги, необхідні для чинності правочину, тобто вимоги позивачки [PERSON] не ґрунтуються на нормах матеріального права і не доведені належними та допустимими в контексті положень ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами . З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України у момент вчинення правочину. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Згідно із ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з положень ч.1 ст.229 ЦК України, на якій ґрунтуються позовні вимоги, правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, істотними обставинами, згідно із положеннями статті, слід вважати зокрема ті, які характеризують правочин, визначають взаємні права та обов'язки сторін. Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчуджувача утриманням та (або) доглядом довічно. Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов'язальних правовідносин. Виходячи з положень ст.ст. 203,744 ЦК України, договір довічного утримання вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Враховуючи похилий вік позивачки, стан її здоровя в такому віці, обставини рідних, довірливих відносин з відповідачкою, та відсутність підстав їй не довіряти, ступінь відповідальності позивача за дітей померлого сина та не бажання їх залишити без спадщини, враховуючи обставини неналежного доведення до відома [PERSON], розяснення, в тому числі з боку нотаріуса, природи договору довічного утримання, обсягу майна, щодо якого укладається договір, прав та обовязків, які виникають за таким договором призвело до помилки при укладенні договору. Крім того суд вважає, що неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, відсутність усвідомлення щодо предмету договору, обсягу майна, щодо якого вкладається договір, його істотних умов і правових наслідків, вплинуло на волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору, що в дійсності не відповідало внутрішній волі [PERSON] Рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не може бути визнане законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. У відповідності до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн. та за розгляд апеляційної скарги судовий збір в розмірі 535,71 грн., а тому на її користь з [PERSON] підлягає стягненню 992,91 грн.

Outcome: approved