Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач-відповідач звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності та в якому вона проживає і зареєстрована з 03 липня 1979 року. 15.11.1972 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який 07.02.1995 року розірвано. З 1995 року за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає, він не є членом її сім`ї, між ними не встановлено жодної домовленості, а тому позивач-відповідач вважає, що він втратив право на користування житловим будинком. Відповідач-позивач не хоче добровільно знятися з реєстраційного обліку, чим порушуються права позивача-відповідача. Позивач-відповідач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] Житомирської області. Відповідач-позивач подав до суду зустрічний позов в якому зазначає, що з позивачем-відповідачем з 15.11.1972 р. по 07.02.1995 р. перебував у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу за спільні кошти вони побудували житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] Вважає, що кожен із сторін має право власності на половину будинку. Відповідач-позивач просить суд визнати за ним право власності на половину житлового будинку [ADDRESS] та відмовити в позові [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач-відповідач та її представник в судовому засіданні первісний позов підтримали, зустрічний не визнали та пояснили, що після розірвання шлюбу в 1995 році відповідач-позивач забрав свої особисті речі і проживає в с.Кропивенка. Вони дійсно побудували будинок під час шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач-позивач до суду про розподіл майна не звертався, а тому строк позовної давності сплинув в 1998 році. Не визнання позову виклала у своєму запереченні та просить застосувати позовну давність до вимог про поділ майна. - 2 - Відповідач-позивач та його представник в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, первісний не визнали та пояснили, що [PERSON] намагається продати будинок, який вони побудували перебуваючи в шлюбі. Він зареєстрований в даному будинку, однак проживає в с.Кропивенка Хорошівського району. Після розірвання шлюбу разом не проживають, питання про поділ будинку між ними не піднімався, іншого житла не має, спільно з позивачам-відповідачем проживати в одному будинку не міг, вона не пускала його до будинку, вважає, що будинок є спільним. З позовом про поділ майна до суду звернувся після того, як його бувша дружина хоче виписати з будинку та продати його. Заслухавши сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого. Згідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.22 КпШС України майно нажите подружжям під час шлюбу являється їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя мають рівні права володіння, користування, розпоряджання цим майном. Аналогічна норма визначена і ст.60 СК України. Статтею 26 КпШС України та ст.69 СК України передбачено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.28 КпШС України передбачалось, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зазначене закріплено і в ст.70 СК України. Відповідно до положень ст.29 КпШС України та ст.72 СК України до вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю після розірвання шлюбу, встановлюється трирічний строк позовної давності. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.11.1972 року по 07.02.1995 року. За час спільного проживання сторони побудували житловий будинок по [ADDRESS] згідно свідоцтва [NUMBER] на право особистої власності на житловий будинок виданого 21.05.1991 року на підставі рішення виконкому Володарсько - Волинської селищної ради №76 від 21.05.1991 року зареєстрованого в Житомирському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №304 07.06.1991 року на ім`я [PERSON] Сторони зареєстровані у вказаному будинку. Після розірвання шлюбу відповідач-позивач забрав частину речей, переїхав проживати в інше місце, не знявшись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, так як вони не знайшли спільного порозуміння з бувшою дружиною та розумів, що половина житлового будинку належить йому, а тому і не ставив питання про розподіл нерухомого майна і лише після звернення позивача-відповідача до суду про визнання його втратившим право користування житловим приміщенням звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на половину будинку. Позивач-відповідач та її представник у своїй заяві просять застосувати строк позовної давності до позовної вимоги про поділ майна на підставі ст.29 ч.3 КпШС України. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності суд керується вимогами ст.72 ч.3 СК України та враховує, що між бувшим подружжям питання про поділ нерухомого майна не піднімалось, відповідач-позивач будучи зареєстрованим за вказаною адресою розумів, що він є власником частини будинку набутого під час перебування у шлюбі, наявність іншої нерухомої власності у останнього сторони не довели, а тому суд приходить до висновку, що обчислення строку позовної давності про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності бувшого подружжя, розпочався з моменту отримання ним позову про визнання його втратившим право користування житловим приміщенням, тобто з 06.04.2017 року. - 3 - Відповідно до п.34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Як встановлено в судовому засіданні сторони набули у власність житловий будинок по [ADDRESS] в період шлюбу і вказане майно є їх спільною сумісною власністю, а тому визнати відповідача-позивача втратившим право користування вказаним житловим приміщенням є безпідставним. Відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Згідно п.25 даної постанови вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи позовну вимогу відповідача-позивача, невизнання зустрічного позову позивачем-відповідачем, а також те, що частки майна сторін є рівними, суд визнає за останнім право власності на ? частину будинку без його реального поділу згіднотехнічного паспорту та зазначеного в поетажному плані житлового будинку інвентарний №692, реєстровий №304 зареєстрований в Житомирському міському бюро технічної інвентаризації 07.06.1991 року, так як після розірвання шлюбу до житлового будинку була проведена добудова веранди 2-1, кухні 2-2 та кімнати 2-3, що зазначено в технічному паспорті від 19.02.2016 року і вказані приміщення не підлягають розподілу між бувшим подружжям. За викладених обставин в задоволенні первісного позову слід відмовити, зустрічний позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з позивача-відповідача на користь держави судові витрати у виді судового збору у розмірі 640 гривень.

Outcome: approved