Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2019 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач вказала, що будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить наступним особам: 3/5 ідеальної частки належить позивачу - [PERSON] на підставі договору дарування від 11.02.2000 року, що посвідчений Першою полтавською нотаріальною конторою за реєстровим № 1- 401. Право власності на 3/5 ідеальної частки зареєстровано за реєстровим № 72, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі; 1/5 ідеальної частки належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 07.11.2012 року, що посвідчений Першою полтавською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-1182. Право власності зареєстровано від 03.12.2012 року ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за реєстраційним № 8161814, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 03.12.2012 року за № 36513857; 1/5 ідеальної частки належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 05.06.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Полєжаєвою Н.П. за реєстровим № 1578. Право власності зареєстровано від 25.06.2012 року ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за реєстраційним № 8161814, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 25.06.2012 за № 34614948. З Домової книги на будинок вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] починаючи з 17.09.1998 року прописаний за адресою: [ADDRESS] . Відповідач проживав та був прописаний у будинку як член сім`ї позивача. Позивач та відповідач перебували в шлюбі, що був зареєстрований 11.10.1980 року. У 2004 році позивач та відповідач розірвали шлюб. Відповідач у будинку не проживає, проте добровільно реєструвати місце проживання за своєю фактичною адресою проживання не бажає, що позбавляє позивача права на оформлення субсидії, яка розраховується виходячи з доходу зареєстрованих у будинку осіб. Ухвалою суду від 18.09.2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, представник позивача адвокат Ткаченко С.В. надала до суду заяву, згідно якої просила позов задовольнити та розглядати справу без їх участі, не заперечувала проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило. Відповідач не надав відзив на позов. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Зі згоди сторони позивача, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних і доказів. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 3/5 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 11.12.2000 року (а.с.12 - копія договору). На підставі договору купівлі - продажу від 07.11.2012 року, 1/5 ідеальної частки належить [PERSON] Право власності зареєстровано від 03.12.2012 року ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за реєстраційним № 8161814, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 03.12.2012 року за № 36513857 (а.с. 13-15-копія договору, а.с. 16- копія витягу). На підставі договору купівлі - продажу від 05.06.2012 року 1/5 ідеальної частки належить [PERSON] , Право власності зареєстровано від 25.06.2012 року ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за реєстраційним № 8161814, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 25.06.2012 за № 34614948. (а.с. 17-копія договору, а.с. 18- копія витягу). Позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було розірвано 01.06.2004 року (а.с.19 - свідоцтво про розірвання шлюбу). Відповідач[PERSON] , відповідно до Домової книги будинкупочинаючи з 17.09.1998 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.ч.1,2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як свідчать матеріали справи, відповідач фактично не проживає у вказаному будинку на протязі п`ятнадцяти років; ніяких заходів по збереженню житла за собою відповідач не вживає; заходів по вселенню у будинок не приймає. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За наведених обставин, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою:[ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved