Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Позивач в березні 2018 року звернулася до суду із позовною заявою про визнання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область, смт.Північне (колишня назва смт Кірове), м. Торецька (колишня назва Дзержинськ), вул. Чайковського, буд. 32. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку № 32 по вул.Чайковського в смт. Північне (колишня назва смт.Кірове) м. Торецька (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Крім неї, за вказаною адресою також зареєстровані її родичі: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Проте, з літа 2014 року [PERSON] і [PERSON] в її будинку не проживають. Відповідач [PERSON] взагалі з 2001 року проживає в Російській Федерації, має громадянство іншої держави. З цього часу їй невідоме місце їх знаходження (перебування), з ними втрачено будь який зв'язок. У звязку з цим їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню жилого будинку, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її будинку, тощо. Вважає, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу для зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, смт. Північне (колишня назва смт. Кірове), м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул.Чайковського, буд. 32. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Належно повідомлені відповідачі в судове засідання не прибули з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача по справі. Суду підтвердила, що вона знає колишнього власника житлового приміщення [PERSON], його доньку [PERSON], його онуку [PERSON] Після його смерті в його будинку проживає його онука [PERSON], займається господарством, самостійно несе затрати по утриманню будинку. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] влітку 2014 року виїхали до Російської Федерації, з цього часу місце знаходження їх невідоме. Відповідач [PERSON], ще раніше виїхала до Російської Федерації. Зв'язок з ними втрачено. Свідок [PERSON] суду надала такі ж саме свідчення, що й свідок [PERSON] Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у звязку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача по справі, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач по справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого і виданого 17.02.2018 державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-275 є власником житлового будинку № 32, розташованого по вул. Чайковського в смт. Північне (колишня назва - Кірове) м. Торецька (колишня назва - Дзержинськ) Донецької області, на земельній ділянці. При чому, державній реєстрації права власності підлягає лише ? частка даного житлового будинку. Свідоцтво про право на спадщину на обовязкову частку житлового будинку, що складає ? частку, на імя доньки [PERSON], [INFO], зареєстрованої на мить смерті спадкодавця за адресою: Донецька область, м. Торецьк, смт. Північне, вул. Чайковського, буд. 32, ще не видано (а.с. 6). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114368160 від 17.02.2018 (а.с. 7) позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить ? частка житлового будинку за вказаною адресою, що є у спільній частковій власності. Згідно довідки про склад сімї № 327-02 від 02.03.2018 року (а.с. 8) крім позивача по справі, в житловому будинку за адресою: Донецька область, смт. Північне, м. Торецька (колишня назва Дзержинськ) також зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], тобто відповідачі по справі. З огляду на це, суд зазначає наступне. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сімї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом зясовано той факт, що повністю узгоджується з поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], рідна тітка позивача по справі [PERSON], двоюрідна сестра [PERSON] та [PERSON], який немає родинних звязків з позивачем, понад три роки за місцем реєстрації не проживають. Тому позивач по справі вимушена нести всі витрати по утриманню житлового будинку, сплаті комунальних послуг, тощо. Факт того, що відповідач [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актами вуличного комітету від 25.10.2015 та 16.12.2017 (а.с. 9-10). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON], яка є рідною тіткою позивача по справі з літа 2014 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації. Крім того, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], будучи новою власницею житлового будинку, що є у спільній частковій власності, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не є членами її сімї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з нею спільне господарство. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved