Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , в якому з усіма уточненнями просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатській області 21 травня 2011 року, про що зроблено актовий запис №56, визначити місце проживання неповнолітнього сина з матір`ю та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј від отриманої заробітної плати щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги мотивує наступним. 21 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатській області, про що зроблено актовий запис №56. Від даного шлюбу в подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . Внаслідок постійних сварок сумісне проживання подружжя та фактичні шлюбні відносини припинили своє існування. Позивачка вважає, що подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу є неможливим. Обґрунтовуючи вимогу щодо стягнення аліментів, позивач зазначає, що відповідач участі в утриманні сина не приймає. Відтак, враховуючи що відповідач здорова, молода людина, працює, має дохід, на його утриманні ніхто не знаходиться, просить стягнути з останнього аліменти в розмірі ј від отриманої заробітної плати щомісячного. Ухвалою суду від 11.01.2021 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги та просила такі задовольнити. У судовому засіданні відповідач не заперечував щодо задоволення позовних вимог, позов визнав повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Щодо вимоги про розірвання шлюбу, то суд зазначає наступне. Згідно зі ст.51Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 3ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, 21 травня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатській області, про що зроблено актовий запис №56, та видано свідоцтво про шлюб від 21 травня 2011 року серії [NUMBER] . Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №1165. Згідно з положеннями частини 2 статті 36 та статті51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Судом достовірно встановлено, що сторони від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину, сімейне життя позивача та відповідача не склалось у зв`язку з тим, що вони мають різні погляди на сімейне життя, виховання дітей, шлюбні відносини фактично припинені. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. З огляду на викладене, враховуючи спільне бажання подружжя розірвати шлюб, суд дійшов висновку, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, у зв`язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини. Вимогами ст.141 Сімейного кодексу України передбачено, зокрема, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі ј від отриманої відповідачем заробітної плати щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Вимогами ст. 183 Сімейного кодексу України, зокрема, встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, дитина проживає з матір`ю, відповідач є працездатним, відомості про стан здоров`я відповідача, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти на дитину у суду відсутні, а також беручи до уваги факт визнання позовних вимог відповідачем, суд вважає за необхідне позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі ј від отриманої відповідачем заробітної плати щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття задовольнити. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За ч. 1ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Між сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання їх дитини, відтак суд вважає можливим визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , - разом з матір`ю [PERSON] . З урахуванням тієї обставини, що визнання позовних вимог відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також того, що сторони на даний час разом не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають, сім`я розпалась і подальше її збереження неможливе, шлюб існує формально, подальше спільне життя суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про прийняття визнання позовних вимог відповідачем та задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі ст. ст. 24, 56, 104, 105, 110, 160, 161, 180-184, 191 СК України,

Outcome: approved