Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2016 р. звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що їй належала однокімнатна квартира № 20, розташована в будинку № 26 по вулиці Глоголєва у м. Дніпродзержинську. Відповідачка [PERSON] не є її родичкою чи близькою їй людиною. Це її давня знайома, з якою раніш вони спільно працювали. [PERSON] знала про її безпорадний стан та запропонувала передати їй у власність квартиру за умови, що вона буде доглядати її до смерті, забезпечувати її необхідним, зокрема, допомогою в побуті, продуктами харчування і ліками. 26 червня 2015 року між мною і [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-1142, згідно якого я безоплатно передала відповідачці у власність свою квартиру № 20, розташовану в будинку № 26 по вулиці Глаголєва м. Дніпродзержинську. Укладаючи з відповідачкою договір дарування, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, з таких причин: вона малоосвідчена особа, має лише початкову освіту 4 класи. На час укладання оспорюваного договору їй вже виповнилось 85 років. У тексті договору дарування (на його останній сторінці) прямо зазначено, що «у звязку з тим, що слабкість, повязана з похилим віком та станом здоровя [PERSON], заважає їй особисто зявитись до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, договір підписано удома за адресою [ADDRESS]». Але на час посвідчення оспорюваного правочину 26.06.2015 р. вона не лише погано себе почувала у звязку із хронічними хворобами. Вона має тяжку хворобу зору та вікові вади слуху, що перешкоджали їй особисто перевірити його текст, перешкоджали правильно зрозуміти зміст та правові наслідки договору, що посвідчувався нотаріально. Просила визнати недійсним договір дарування квартири № 20, розташованої в будинку № 26 по вул. Глаголєва у м. Дніпродзержинську, укладений між нею та [PERSON] та посвідчений 26 червня 2015 р. державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-1142 та визнати за нею право власності на квартиру № 20, розташовану в будинку № 26 по вул. Глаголєва у м. Дніпродзержинську, стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. [PERSON] у червні 2016 року звернулася із зустрічним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що від позивачки їй надійшла пропозиція здійснювати за нею догляд до її смерті, але укласти при цьому договір дарування квартири замість договору довічного утримання, щоб її рідна сестра [PERSON]Я, яка мешкає у м. Кривий Ріг не мала права на житло, бо саме сестра не допомагає їй. Просила визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 26.06.2015 р., укладений між нею та [PERSON] та посвідчений Третьою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою удаваним та таким, що приховує договір довічного утримання, визнавши укладеним та дійсним договір довічного утримання; стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати та витрати, повязані з укладанням договору дарування. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник первісний позов підтримали із зазначених у ньому підстав, зустрічний позов не визнали, відповідач [PERSON] та її представник первісний позов не визнали, посилаючись на його необґрунтованість, зустрічний позов підтримали із зазначених у ньому підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачеві [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 квітня 2011 року державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-404, зареєстрованого в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» за № 21093 у книзі № 20, належала однокімнатна квартира № 20, розташована в будинку № 26 по вулиці Глоголєва у м. Дніпродзержинську загальною площею 30,4 кв. м, житловою 15,2 кв. м. [PERSON] народилась 27 квітня 1930 року; їй 86 років. Вона людина дуже похилого віку, з 2012 року перебуває під диспансерним наглядом лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини «ЦПМСД № 3» з приводу ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби ІІ ст.; поширеного остеохондрозу хребта, деформуючого поліостеоартрозу, дисцеркулярної енцефалопатії при цереблосклерозі. У грудні 2013 році [PERSON] перенесла три переломи шийки лівого стегна, що зрослись неправильно, внаслідок чого вона має порушення функції пересування і ходить із паличкою. Також [PERSON] перебуває під наглядом лікаря-офтальмолога амбулаторії № 7 КЗОЗ «ЦПМСД №3» з приводу зрілої катаракти обох очей. За віком і станом здоровя відповідно до медичного висновку вона з жовтня 2014 року потребує оперативного лікування катаракти обох очей. За висновком лікаря-офтальмолога через відсутність предметного зору вона потребує постійного стороннього догляду; через низький зір не може ставити підпис під документами. В своїй квартирі № 20, розташованій в будинку № 26 по вулиці Глаголєва у м. Дніпродзержинську [PERSON] зареєстрована та проживає сама. Це її єдине житло. [PERSON] удова, дітей не має. Вона має непрацездатних за віком і станом здоровя сестру [PERSON], якій виповнилось 74 роки, і брата [PERSON], якому 70 років, що є інвалідом 1 групи. І брат, і сестра мешкають у місті [PERSON] Ріг; через свій вік, за станом свого здоровя та з увагою на їх постійне місце проживання вони не в змозі постійно піклуватись про [PERSON] та здійснювати за нею догляд. За таких обставин [PERSON] була змушена шукати сторонню людину, яка б погодилась доглядати за нею до її смерті, а вона б як винагороду передала б такій людині у власність свою квартиру. З цією метою 03 грудня 2012 року [PERSON] уклала спадковий договір із [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] Деякий час цей молодий чоловік, що мешкав неподалік, дійсно допомагав [PERSON], але в подальшому у звязку із навчанням не зміг доглядати за нею, тому 25 лютого 2014 року за [PERSON] та [PERSON] спільною згодою приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим 172 був посвідчений договір про розірвання спадкового договору, а [PERSON] знову намагалась знайти особу, якій би вона довіряла і яка би погодилась доглянути її до смерті за винагороду у вигляді її квартири. Відповідачка [PERSON] не є родичкою [PERSON] чи близькою їй людиною. Це її давня знайома, з якою раніш вони спільно працювали слюсарями Дніпродзержинського управління газового господарства та [PERSON] довіряла [PERSON] 26 червня 2015 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-1142, згідно якого [PERSON] безоплатно передала відповідачці у власність свою квартиру № 20, розташовану в будинку № 26 по вулиці Глаголєва м. Дніпродзержинську. Вказані обставини визнаються сторонами, підтверджуються наявними у справі доказами, тому суд вважає їх встановленими. Укладаючи з відповідачкою договір дарування, [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, з таких причин: вона малоосвідчена особа, має лише початкову освіту 4 класи. На час укладання оспорюваного договору їй вже виповнилось 85 років. У тексті договору дарування (на його останній сторінці) прямо зазначено, що «у звязку з тим, що слабкість, повязана з похилим віком та станом здоровя [PERSON], заважає їй особисто зявитись до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, договір підписано удома за адресою [ADDRESS]». Але на час посвідчення оспорюваного правочину 26.06.2015 р. [PERSON] не лише погано себе почувала у звязку із хронічними хворобами. Вона має тяжку хворобу зору та вікові вади слуху, що перешкоджали їй особисто перевірити його текст, перешкоджали правильно зрозуміти зміст та правові наслідки договору, що посвідчувався нотаріально: вона у своєму віці недочуває та має зрілі катаракти обох очей із відсутністю предметного зору. В пункті 3.10 договору дарування зазначено, що текст договору прочитаний [PERSON] і [PERSON] до його підписання. Але [PERSON] через тяжкі вади зору ніяк не могла самостійно прочитати текст договору, що підписала. Більш того, із змісту абз. 2 п. 3.12 договору дарування прямо вбачається, що [PERSON] його не читала; що текст договору прочитаний для неї уголос нотаріусом [PERSON] З увагою на свій вік, погане самопочуття та слабкість, про які зазначено у договорі, також через вікове зниження слуху, [PERSON] не розчула і не зрозуміла, що розяснювала або ж читала їй нотаріус [PERSON] До того ж я погано сприймаю інформацію на слух, не читаючи її. [PERSON] довіряла своїй давній знайомій [PERSON] і під час оформлення нотаріусом договору, якій вона не могла прочитати, була впевнена, що укладає з відповідачкою саме той договір, про який вони з нею домовлялись: що відповідачка забезпечить їй, немічній людині, догляд і допомогу до її смерті, а вона у винагороду передам їй у власність свою квартиру. У [PERSON] не було причин безоплатно передавати своє єдине житло у власність сторонній їй особі, не отримавши взамін допомоги і догляду, які їй за віком і станом здоровя вкрай потрібні, та ще й мати загрозу опинитись на вулиці. Після укладання договору дарування [PERSON] так само одна залишилась проживати в квартирі № 20, розташованій в будинку № 26 по вулиці Глоголєва м. Дніпродзержинську, в якій вона зареєстрована, бо іншого житла не має. Саме [PERSON] продовжує оплачувати комунальні послуги за спірну квартиру, а особові рахунки на комунальні послуги по цей час оформлені на її імя. Відповідачка [PERSON] із своєю сімєю залишилась проживати в своїй квартирі № 132, розташованій в будинку № 11 по пр. 50 років СРСР у м. Дніпродзержинську і в спірну квартиру не вселялась. Саме [PERSON], а не [PERSON], забрала оформлені нотаріусом 26.06.2015 року документи - договір дарування та витяг з реєстру прав власності, бо вважала квартиру своєю, і до цього часу зберігає ці документи. [PERSON] жодної допомоги [PERSON] протягом року не надавала. Всі клопоти, повязані з піклуванням за [PERSON], взяли на себе її молодша 74-річна сестра [PERSON], яка періодично приїжджає до [PERSON] з [PERSON], та сусіди [PERSON] Укладений 26 червня 2015 року правочин - договір дарування квартири - не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, викладеним в ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладаючи в нотаріальній формі договір дарування своєї квартири [PERSON] не мала на увазі безумовну безоплатну передачу нею [PERSON] у власність своєї нерухомості. Фактично вона мала на увазі укладання між ними договору довічного утримання, за яким вона передасть відповідачці у власність свою єдину нерухомість на умовах постійного догляду за нею та її матеріального забезпечення з боку відповідачки. Договір дарування вчинений [PERSON] під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення, а саме щодо прав і обовязків сторін за договором, правових наслідків його укладання. В силу дуже похилого віку, поганого стану здоровя, слабкості, низького рівня освіти, а також через те, що [PERSON] особисто не читала договір через відсутність предметного зору, вона підписала не той договір, який бажала укласти і про який домовлялась з відповідачкою. У звязку з помилковим укладанням договору дарування замість договору довічного утримання [PERSON] залишилась без соціального захисту, можливості отримувати допомогу і утримання, яких потребує за віком і станом здоровя, та може залишитись і без свого єдиного житла. Про такі наслідки [PERSON] навіть не здогадувалась, коли укладала договір дарування. Спірна квартира була єдиною власністю [PERSON], іншого житла вона не мала і не має на цей час. А відповідачка стороння їй людина, не є її родичкою і у [PERSON] не було причин і намірів безоплатно передавати їй у власність своє єдине житло, щоб в майбутньому залишитись і без допомоги, яка їй вкрай потрібна, і без даху над головою. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Не є справедливою, розумною та суперечить моральним засадам суспільства ситуація, за якою відповідачка, пообіцявши піклуватись про позивачку, тяжко хвору і немічну людину, у разі переходу до неї права власності на квартиру, скористалась віком, станом здоровя, низьким рівнем освіти, юридичною недосвідченістю, неможливістю самостійно прочитати договір дарування та отримала від позивачки безоплатно у власність квартиру позивачки за договором, який її насправді не зобовязує допомагати позивачеві. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, що вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Верховним судом України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-9цс14, від 18.06.2014 р. у справі № 6-69цс14, від 21.10.2015 р., від 11.11.2015 р. у справі № 6-1124цс15 неодноразово викладалась правова позиція, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, згідно з якою відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення дій майнового або немайнового характеру всупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Та обставина, що позивачці належала квартира № 20, розташована в будинку № 26 по вулиці Глаголєва м. Дніпродзержинську, підтверджується відомостями договору дарування від 26.06.2015 р. щодо її власника нерухомості, що відчужується, та правових підстав набуття дарувальником права власності. Та обставина, що 26 червня 2015 року позивачкою укладений з відповідачкою договір дарування під впливом помилки, що має істотне значення, підтверджується свідоцтвом про її народження і паспортом із зазначенням мїї віку, відомостями її трудової книжки про її початкову освіту, довідкою лікаря-офтальмолога амбулаторії № 7 КЗОЗ «ЦПМСД №3» від 16.03.2016 р., з якої вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку у лікаря-офтальмолога з приводу зрілої катаракти обох очей, з жовтня 2014 року потребує оперативного лікування катаракти обох очей, через відсутність предметного зору вона потребує постійного стороннього догляду, через низький зір не може ставити підпис під документами; довідкою лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини «ЦПМСД № 3» від 16.03.2016 р. про те, що [PERSON] з 2012 року перебуває під наглядом з приводу ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби ІІ ст.; поширеного остеохондрозу хребта, деформуючого поліостеоартрозу, дисцеркулярної енцефалопатії при цереблосклерозі, що у грудні 2013 році вона перенесла три переломи шийки лівого стегна, які зрослись неправильно, внаслідок чого вона має порушення функції пересування; змістом пункту 3.12 оспорюваного договору дарування, з якого вбачається, що договір прочитаний для неї вголос нотаріусом, що договір посвідчений за місцем проживання позивачки через її слабкість та за станом її здоровя; договором про розірвання спадкового договору, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON] 25.02.2014 року, який підтверджує дійсні наміри позивачки передати іншій особі у власність квартиру лише за умови здійснення догляду за нею, поясненнями свідків. Із змісту зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним, про визнання дійсним договору довічного утримання та її пояснень в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] фактично визнає ту обставину, що непрацездатна за віком і станом здоровя власниця квартири № 20, розташованої в будинку № 26 по вулиці Глаголєва в м. Камянське [PERSON] не мала наміру передати у власність [PERSON] вищевказану квартиру безоплатно (у дар), а мала на меті передати цю квартиру у власність [PERSON] лише за умови забезпечення відповідачкою її довічного утримання. Тобто фактично відповідачка [PERSON] визнає ту обставину, що укладений [PERSON] з нею правочин не відповідав дійсним намірам позивачки. Так само [PERSON] визнає інші суттєві для правильного вирішення спору фактичні обставини: що саме [PERSON], а не нова власниця [PERSON], фактично проживає в спірному житловому приміщенні та сплачує за спожиті комунальні послуги, тобто визнає ті обставини, які мають правове значення по справі і які відповідно до правових позицій Верховного суду України, викладених в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-9цс14, від 18.06.2014 р. у справі № 6-69цс14, від 21.10.2015 р., від 11.11.2015 р. у справі № 6-1124цс15, згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України. Отже, відсутність у [PERSON] під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваної [PERSON] й передача його саме за умови вчинення дій майнового або немайнового характеру всупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Але [PERSON], погоджуючись з тим, що [PERSON] фактично бажала передати їй у власність свою квартиру лише за умови вчинення з боку набувача дій майнового та немайнового характеру, повязаних з її довічним утриманням, наполягає на тому, що [PERSON] не помилялась щодо суттєвих умов укладеного між ними правовину, а завідомо бажала укласти удаваний правочин - договір дарування квартири, щоб прикрити ним договір, який реально укладався сторонами договір довічного утримання, і що вона прямо просила про це [PERSON], а метою таких дій [PERSON] було її бажання позбавити права на спірну квартиру свою сестру [PERSON], бо остання їй не допомагала. Між тим такий довод [PERSON] є недоведеним, надуманим та безглуздим з правової точки зору. Відповідно до ст. 717 ЦК України дарувальник передає обдаровуваному майно у власність. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання відчужувач передає набувачеві майно у власність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утримання та (або) доглядом довічно. Тобто, і за договором дарування, і за договором довічного утримання до набувача майна (обдаровуваного) переходить право власності на майно відчужувача (дарувальника). Отже, довод [PERSON] у позові про те, що [PERSON] не помилялась щодо правової природи укладеного правочину, а просила її укласти удаваний договір дарування квартири замість договору довічного утримання, щоб в майбутньому позбавити свою сестру [PERSON] як спадкоємицю права власності на спірну квартиру, є явно вигаданим, оскільки і договір довічного утримання, і договір дарування мають однакові правові наслідки відчуження нерухомості і перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] та в рівній мірі позбавляють спадкоємців [PERSON] можливості претендувати на спірну квартиру, бо ця нерухомість після укладання як договору дарування, так і договору довічного утримання не входить у спадкове майно [PERSON] Мало того, саме сестра позивачки [PERSON], незважаючи на те, що вона сама за віком і станом здоровя є непрацездатною і потребує піклування, по мірі сил приїжджала і приїжджає з м. Кривий ріг до [PERSON], щоб піклуватися про неї, бо [PERSON] допомоги [PERSON]Я не надавала. Вигадане твердження [PERSON] про те, що [PERSON] попросила її укласти завідомо удаваний правочин, щоб позбавити в майбутньому свою сестру [PERSON] права на спірну квартиру, спростовується реальними доказами заповітом [PERSON], посвідченим 25.02.2015 р. року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], з якого вбачається, що [PERSON] заповіла своє майно саме [PERSON] Цей заповіт підтверджує інші наміри позивачки, ніж зазначає в своєму позові [PERSON] - що [PERSON] якраз бажала на випадок своєї смерті залишити спірну квартиру саме [PERSON] Таким чином, твердження [PERSON] про те, [PERSON]Я не помилялась щодо суттєвих умов укладеного правочину, бо що сторони умисно уклали удаваний договір дарування замість договору довічного утримання, є недоведеними та спростовуються вищенаведеними доводами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обовязки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Отже, за змістом ст. 638 ч. 1, 744, 749 ч. 1, 2 ЦК України види матеріального забезпечення, та (або) усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, є суттєвими умовами договору довічного утримання. [PERSON] визнає, що [PERSON] бажала укладання договору довічного утримання, але при цьому, прохаючи в позові про визнання договору довічного утримання дійсним, не зазначає та не доводить, чи домовились фактично сторони про права [PERSON] як відчужував квартири та обовязки [PERSON] як набувача нерухомості, та які саме обовязки щодо матеріального забезпечення і догляду [PERSON], і в якому обсязі виникли у [PERSON] Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року № 9 не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину, має доводитись письмовими доказами. Наведене свідчить, що досягнення домовленості між відчужувачем [PERSON] та набувачем [PERSON] щодо таких істотних умов договору довічного утримання, як види та обсяг матеріального забезпечення і (або) догляду [PERSON], та встановлення судом виду і обсягу такого забезпечення і догляду відчужувача не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, а має доводитись письмовими доказами, яких по справі не має. За рік, що сплив з дня укладання договору дарування квартири, [PERSON], яка в її ж слів достовірно розуміла, що [PERSON] має на меті договір довічного утримання, не виявила бажання допомагати позивачці, доглядати за нею навіть із вдячності. Так необхідну [PERSON] допомогу та догляд надавали не [PERSON], а соціальний робітник відділу соціальної допомоги на дому ТЦ СОРЗ [PERSON], сестра позивачки [PERSON], свідок [PERSON] та сусіди позивачки. Тому визнання дійсним між сторонами договору довічного утримання, конкретні умови якого щодо утримання і догляду [PERSON] сторонами не визначені, та який набувачем [PERSON] не виконувався протягом року, є неприпустимим, бо не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦКУ України щодо справедливості, добросовісності і розумності) та вимогам ст. 744, 749 ЦК України. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь судових витрат і витрат, повязаних з укладенням договору дарування суд зазначає наступне: Розподіл судових витрат між сторонами регламентується статтею 88 ЦПК Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд, вважаючи, що є доведеними первісні позовні вимоги [PERSON], вважає необхідним стягнути на її користь із [PERSON] понесені судові витрати судовий збір в розмірі 551,20 грн. Вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат, повязаних з укладенням договору дарування в її позові невмотивовані і не обгрунтовані, а сума, що підлягає стягненню, в прохальній частині зустрічного позову не зазначена. Дійсно, частиною 2 ст. 229 ЦК України передбачено, що у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Між тим наслідки визнання недійсним договору дарування, передбачені ч. 2 ст. 229 ЦК України, по даній справі не можуть бути застосовані: По-перше, [PERSON] заперечує, що укладений сторонами договір дарування є недійсним з правових підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та наполягає, що насправді має місце удаваний правочин із правовими наслідками, передбаченими ст. 235, а не 229 ЦК України. По-друге, [PERSON] у своєму позові і не зазначає, і не доводить, що витрати, повязані з укладенням договору дарування на суму 2804,29 гр., є завданими їй збитками в розумінні ст. 229 ЦК України. По-третє, ч. 2 ст. 229 ЦК України передбачено, особа зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки лише у разі, якщо вина помилилася в результаті її власного недбальства. Між тим позивачка [PERSON] помилилась і уклала із [PERSON] договір дарування замість договору довічного утримання не через власне недбальство, а з поважних причин: через вкрай похилий вік, хронічні хвороби, немічність і безпорадність, а також через низький рівень освіти (у неї початкова освіта). На час укладання оспорюваного правочину [PERSON] вже виповнилося 85 років; вона страждає на низку вікових хронічних хвороб, недочуває та страждає на зрілу катаракту обох очей, а тому майже не бачить і не могла прочитати текст договору дарування. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON]Я до [PERSON] про визнання правочину недійсним, про визнання права власності на квартиру необхідно задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним, про визнання дійсним договору довічного утримання необхідно відмовити.

Outcome: approved