Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач в інтересах держави звернувся до суду з позовом до відповідачів, де є третя особа, про визнання недійсним правочинів, визнання права власності та витребування майна, посилаючись на те, що КП «Сезон», не маючи права власності на нерухоме майно, яке в свою чергу належало до комунальної власності, здійснило відчуження останнього [PERSON] В подальшому в рахунок погашення перед [PERSON] заборгованості на підставі договору між останньою та [PERSON] право власності на нерухоме майно перейшло до [PERSON] Позивач зазначає, що вище вказані дії щодо нерухомого майна є такими, що не відповідають вимогам закону та порушують права держави, враховуючи наведене, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визнати не дійсними правочини щодо передачі прав власності на нерухоме майно, визнати останнє комунальною власністю, оскільки таке право не визнається та оспорюється відповідачами та витребувати майно у [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що на час укладення договорів про відчуження майна, право власності у відчужувачів було, що визнавалося державою, оскільки таке право було зареєстровано у встановленому законом порядку. Будь яких обтяження майна на час укладення оспорюваних угод, не мали місце, а отже відчуження були правомірні і [PERSON] є добросовісним набувачем, а отже майно не може бути витребувана в останньої. Крім того, представник зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом та просила застосувати наслідки пропуску такого строку. В обґрунтування заяви представник пояснила, що між сторонами тривалий час мали місце судові тяжби у господарських судах різних інстанцій і позивачу, як представнику державного органу було відомо про наявність оспорюваних угоди та власника майна [PERSON], проте до суду позивач з приводу визнання не дійсним такої угоди не звернувся протягом трьох років, а отже втратив відповідне право. Крім того, представник зазначала, що судом вже були розглянуті аналогічні вимоги прокурора в задоволенні яких було відмовлено. Представник позивача заперечував проти застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, посилаючись те, що про [PERSON], як власника майна, стало відомо під час виконання рішення суду про виселення КП «Сезон» із займаного приміщення (спірного майна), і з того часу до часу подачі даного позову не сплинув трирічний строк позовної давності. Крім того, про власника [PERSON] стало відомо під час розгляду даної справи. Також, рішення на підставі встановлених обставин якого ґрунтується даний позов набрало законної сили за рік до звернення до суду, тобто позивач подав даний позов в межах строку позовної давності. Таким чином, позивач не вважає що строк позовної давності пропущений, разом з тим у позовній заяві виклав прохання про поновлення такого строку з підстав зазначених вище, якщо суд дійде висновку про те, що такий строк пропущений. Представник відповідача колективного підприємства «Сезон» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що відчуження майна останнім відбувалося відповідно до вимог закону, оскільки договір на купівлі - продажу такого майно на підставі судового рішення було фактично укладено, проте через ліквідацію органу, який уповноважений був прийняти оплату за майно та відсутність правонаступників, відмову у прийнятті коштів за майно Київською міською радою, оплата майна КП «Сезон» не була здійснена. Проте, право власності на майно було зареєстровано за КП «Сезон» у встановлено законом порядку, під час відчуження майна останнє під обтяженням не перебувало. В подальшому представник в останнє судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про відкладення розгляду справи заяв не надсилав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи, з метою недопущення невиправданої тяганини розгляду справи. Відповідач [PERSON] будучи неодноразово належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, про поважність причин неявки суд не повідомила та не просила розглянути справу у відсутність останньої, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність [PERSON] з метою недопущення невиправданої тяганини розгляду справи. Представник третьої особи комунального підприємства «Дирекції по обслуговуванню нежитлового фонду Дарницького району м. Києва» в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та доводи викладені в останньому, в останнє судове засідання будучи повідомленою належним чином не з'явилась, проте суд дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність представника третьої особи, з метою недопущення невиправданої тяганини розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи витребуваної для огляду № 52-3599, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням господарського суду міста Києва від 13.10.2009 року у справі №18/2-40/272 за позовом КП «Сезон» до Дарницької районної у м. Києві ради та Фонду приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва про спонукання укласти договір позовні вимоги задоволено повністю, вирішено вважати укладеним між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва (продавець) та КП «Сезон» (покупець) договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, орендованого КП «Сезон» (надалі - «Договір») (а.с.25-37). Відповідно до п. 1.1. Договору продавець продав у власність покупця нежиле приміщення, загальною площею 329,50 кв. м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (літера А), а покупець купив вказане приміщення і зобов'язується сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі. Відчужуються нежилі приміщення №№ 1-1 (групи приміщень №1), з №1 по №1-1 (групи приміщень №5), №1 (групи приміщень №6), №1 (групи приміщень №7),№1 (групи приміщень №8), що розташовані за адресою: [ADDRESS] загальною площею329,50 кв. м. Пунктами 1.2, 1.4. Договору встановлено, що право власності на приміщення переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації. Вказане у цьому Договорі приміщення продано за 1139 324,66 грн. Згідно з п. 2.1. Договору покупець зобов'язаний внести 1139 324,66 грн. за придбаний об'єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору. Строк оплати може бути продовжений ще на 30 календарних днів за умови внесення покупцем не менше 50 відсотків від ціни продажу об'єкта приватизації з урахуванням податку на додану вартість. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2. Договору передача об'єкта приватизації здійснюється продавцем покупцю в 3-денний строк після сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації. Передача об'єкта приватизації продавцем і прийняття об'єкта приватизації покупцем засвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами. Рішенням господарського суду м. Києва від 02.04.2012 року у справі № 5011-48/2397-2012 за позовом заступника прокурора Дарницького району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Дарницької районної у місті Києві ради до КП «Сезон», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову, КП «Дирекція з управління та обслуговування нежитлового фонду» Дарницького району м. Києва, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», [PERSON] розірвано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення ([ADDRESS]), що визнаний укладеним між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва та КП «Сезон» рішенням господарського суду міста Києва від 13.10.2009 року у справі №18/2-40/272 (а.с.42-46). Даним рішенням було встановлено, що Договір є договором купівлі-продажу державного майна в процесі приватизації, а тому спірні правовідносини регулюються в т.ч. законодавством України про приватизацію державного майна. Зобов'язання КП «Сезон» по оплаті вартості об'єкту приватизації за Договором мало було бути виконано в жовтні 2009 року. Господарським судом м. Києва у справі № 5011-48/2397-2012 також встановлено, що реєстрація Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за КП «Сезон» права власності на спірне майно та подальше його відчуження на користь [PERSON]. не свідчить про вибуття спірного майна із комунальної власності територіальної громади Дарницького району міста Києва, а в подальшому із комунальної власності територіальної громади міста Києва, оскільки, згідно з ч. 4ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна»(в редакції, чинній на момент реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем) право власності на приватизований об'єкт та земельну ділянку переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації та земельної ділянки. За змістом ч. ч. 1, 6 ст. 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна. У триденний термін після сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації уповноважений представник органу приватизації і новий власник підписують акт передачі приватизованого об'єкта. Відповідно до п. 1.2. Договору право власності на приміщення переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкту приватизації. З огляду на викладені норми та положення Договору вбачається, що момент переходу до покупця права власності на об'єкт приватизації обумовленийсплатою останнім вартості об'єкту приватизації та підписанням між сторонами відповідного акту прийому-передачі. Господарським судом м. Києва у справі № 5011-48/2397-2012 встановлено, що КП «Сезон» не було здійснено оплату вартості спірного майна за Договором, а доказів підписання між сторонами акту прийому-передачі об'єкту приватизації матеріали справи не містять. Отже, КП «Сезон» у встановленомуст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст. 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та п. 1.2. Договору порядку не було набуто права власності на спірне майно, а тому реєстрація Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за КП «Сезон» права власності на таке майно є неправомірною та не свідчить про виникнення у КП «Сезон» права власності на спірне майно. Отже, господарським судом м. Києва у справі № 5011-48/2397-2012 встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна між КП «Сезон» та [PERSON], КП «Сезон» не було власником зазначеного майна, а тому не мало права його відчужувати. Вказані обставини також підтверджуються постановою по кримінальній справі № 52-3500 (Т.ІІІ а.с. 228-232), якою було визнано винною [PERSON], начальника Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, яка проводила державну реєстрацію права власності на спірне майно за КП «Сезон». Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 року № 7/4819 з 31.10.2010 року припинено шляхом ліквідації районні в м. Києві ради та їх виконавчі органи. Пунктом 8 вказаного рішення Київська міська рада у зв'язку з ліквідацією з 31 жовтня 2010 року районних в місті Києві рад та виконавчих органів районних в місті Києві рад зобов'язала виконавчий орган Київської міської ради (Київську міську державну адміністрацію) протягом місяця з дня набрання чинності цим рішенням подати на розгляд Київської міської ради пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади міста Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій та іншого майна районних у місті Києві рад та їх органів. На виконання цього рішення рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено переліки об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення. Згідно з додатком № 2 до цього рішення, Київська міська рада затвердила перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Дарницькому районі (далі - Перелік). У позиції № 149 рядку 1.1.Б «Нежитловий фонд» таблиці № 7 «Житлове господарство» вищевказаного Переліку зазначено БПО, інвентарний номер 1, загальною площею 352,80 кв. м., площею нежитлових приміщень 352,80 кв. м. за адресою: [ADDRESS] У подальшому на виконання вказаного рішення майно територіальних громад районів м. Києва було зараховано у власність територіальної громади м.Києва, отже повноваження щодо здійснення правомочностей власника відносно майна, яке належало територіальним громадам районів м. Києва, перейшли до Київської міської ради. Таким чином, спірне майно є власністю територіальної громади м. Києва. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу Українивстановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Спірне майно вибуло із володіння територіальної громади Дарницького району м. Києва, як власника спірного майна, поза її волею, оскільки, як було встановлено рішенням господарського суду м. Києва у справі № 5011-48/2397-2012 року, акт прийому-передачі об'єкту приватизації від продавця до покупця сторонами не підписувався, волевиявлення власника на передачу майна не було, КП «Сезон» зареєструвало за собою право власності неправомірно. Згідно зі ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст. 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді даної справи має виходити з положеньст. 41 Конституціїпро те, що це право є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст. 392 Цивільного кодексу України, а також виходячи із загальних положень ст.15 цього кодексу та ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, необхідною умовою для застосування відповідного способу судового захисту (крім наявності самого права, що захищається) є, зокрема, факт його порушення (невизнання або оспорювання). У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. При цьому, предметом доказування у справах за позовом про визнання права власності, становлять обставини, які підтверджують це право. Тобто, подання відповідного позову про визнання права власності можливе не лише у випадку оспорювання або невизнання такого права іншою особою, а і у випадку наявності претензій у третіх осіб стосовно цього права. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, що міститься в постанові від 18.12.2013 року у справі №6-104цс13, вимога титульного володільця про визнання права власності є додатковою до вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння і є такою, що супроводжує віндикаційний позов. З урахуванням викладеного, враховуючи наявність підстав для витребування спірного нерухомого майна від відповідача, вимога позивача, про визнання права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на спірне майно, є правомірною та обґрунтованою. Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина першастатті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1ст. 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст.388 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересованаособа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи, що Київська міська рада не була стороною ні спірного договору купівлі-продажу від 10.01.2011 року, ні спірного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28.09.2013 року, а тому відповідно до вимог ст. ст.214, 215 Цивільного кодексу України зазначені договори не можуть бути визнані судом недійсними в рамках розгляду даної цивільної справи, а отже, позивачем не правильно обрано спосіб захисту порушеного права власності. Між Київською міською радою та нинішнім володільцем спірного майна [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на нежилі приміщення №№ 1-1 (групи приміщень №1), з №1 по №1-1 (групи приміщень №5), №1 (групи приміщень (№6), №1 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №8), що розташовані за адресою: [ADDRESS] загальною площею 329, 50 кв. м., а тому і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий спосіб - витребування майна (ст.ст.387,388 Цивільного кодексу України). Таким чином, суд вважає за необхідне витребувати від [PERSON] у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежилі приміщення №№ 1-1 (групи приміщень №1), з №1 по №1-1 (групи приміщень №5), №1 (групи приміщень №6), №1 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №8), що розташовані за адресою: [ADDRESS] загальною площею329,50 кв. м. Щодо посилання представника відповідача [PERSON] на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 27.03.2013 року у справі № 2-5661/12 (а.с. 216 - 219), яким заступнику прокурора Дарницького району м. Києва в інтересах Київської міської ради відмовлено у задоволенні позову до [PERSON], КП «Сезон», треті особи КП «Дирекція з управління та обслуговування нежитлового фонду» Дарницького району м. Києва, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10 січня 2011 року та зобов'язання вчинити дії, суд не приймає його до уваги, оскільки, предмет і підстави позовних вимог у справі, що розглядається, та у розглянутій Дарницьким районним судом м. Києва справі № 2-5661/12 є різними. Так, зокрема, предметом позову у даній справі є вимоги про визнання права комунальної власності та витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація), які не були предметом розгляду у справі № 2-5661/12. Відповідно дост. 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Твердження представника відповідача [PERSON], що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, суд вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки позивач звернувся з даним позовом після набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва у справі № 5011-48/2397-2012, яким було встановлено відсутність правових підстав для вибуття із володіння позивача спірного майна, а відтак, у позивача з'явилося право на витребування майна із чужого незаконного володіння. Як вбачається з матеріалів справи, рішення господарського суду м. Києва від 02.04.2012 року набрало законної сили 28.10.2013 року, а позивач звернувся з даним позовом 20.03.2014 року, тобто в межах строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: partial