Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач в лютому 2021р. звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON] в якій просить стягнути з відповідача кошти в сумі 8 510 820 грн. в рахунок виконання зобов`язань за договором позики, також просить стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.11.2020 року між ним та [PERSON] укладено договір безвідсоткової фінансової поворотної позики грошових коштів в розмірі 8 510 820,00 грн. 30.12.2020р. між тими ж сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до вказаного договору, згідно якої встановили строк повернення позики - 04.01.2021р. Отримані грошові кошти в передбачені строки відповідачем не повернуті, внаслідок чого утворилась заборгованість за Договором позики, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.02.2021 року відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.03.2021р. вжито заходи забезпечення позову по справі у виді накладення арешту на належне [PERSON] майно в межах ціни заявлених позовних вимог. Позивач та його представник, в підготовче судове засідання не з`явилися, від позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог та проведення розгляду справи без його участі. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, на адресу суд надала заяву про визнання позовних вимог в заявленій сумі та проведення розгляду справи без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24.11.2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір безвідсоткової фінансової позики, згідно з якого [PERSON] позичив у [PERSON] 8 510 820,00 гривень , які зобов`язувалася повернути до 24.12.2020 року. Додатковою угодою № 1 від 30.12.2020р. до договору безвідсоткової фінансової позики від 24.11.2020р. строк повернення позики продовжено до 04.01.2021 року включно. У постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 05.01.2021р. [PERSON] через приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Маковецьку О.А. на адресу [PERSON] було направлено заяву-вимогу про усунення порушень у виконанні боргового зобов`язання. До теперішнього час відповідач умов договору не виконала. Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1047ЦК України передбачена письмова форма укладення договору позики. У постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання відповдіачем від [PERSON] позики та його волевиявлення у строк визначений в договорі повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі. Таким чином суд приходить до висновку про доведеність існування між сторонами правовідносин за договорами позики, яким мотивовано позовні вимоги, позивачем підтверджено право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. На час розгляду справи відповідачем до суду не надано доказів часткового або повного виконання зобов`язання з повернення коштів за договором позики від 24.11.2020р., навпаки надано заяву про визнання позовних вимог. Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства та визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми позики у розмірі 8 510 820, 00 грн є обґрунтованими та такими , що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки, при подачі позову, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 11 350,00 грн., то з відповідача на користь позивача суд стягує 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору в сумі 5 675,00грн.

Outcome: approved