Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , про повернення дитини до ОАЕ, просить суд: повернути сина [PERSON] , [INFO] до [ADDRESS] Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] 01.07.2015 року було укладено шлюб відповідно до ісламських законів та традицій. 26.03.2016 року в лікарні Дхайд-Шарджа-ОАЕ народився їх син - [PERSON] , який є громадянином ОАЕ. 27.12.2016 року він разом із дружиною та сином прилетіли в Україну на новорічні свята до родини його дружини. 10.01.2017 року вони мали повернутись до ОАЕ, але відповідач повідомила по телефону, що не повернеться назад та зникла в невідомому напрямку. Він вимушений був повернутись до своєї держави один, оскільки у нього закінчувався строк візи. Таким чином, він вважає, що його син утримується на території України незаконно, оскільки дія візи, виданої для його перебування на території України закінчилась 10.01.2017 року. Вказує, що до даного часу йому невідомо, де саме перебуває його син, чи має належні умови проживання, розвитку і виховання. В той же час, стверджує, що до приїзду в України син був повноцінним громадянином ОАЕ, мав належні умови проживання, на високому рівні догляд та достатнє фінансове забезпечення, медичне страхування,соціальні гарантії держави, а головне - повноцінну сім`ю. Також зазначає, що він є власником і управляючим великої компанії АК ВАRD, займається продажем автомобілів та запчастин з достатнім місячним доходом. Окрім того володіє земельною ділянкою із забудовою розміром 2672,5 кв.м., має бажання та можливість дати синові все необхідне для його майбутнього. З вказаних вище підстав він і звернувся до суду з даним позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна про розгляд справи у його відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи наявний відзив проти позову від 01.02.2019 року, у якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, вказуючи, що вона не викрадала дитину, а перевезла її на територію України на законних підставах, при цьому переміщення з ОАЕ до територію України відбулось зі спільної згоди позивача та її. 10.01.2017 року позивач самостійно повернувся до ОАЕ для постійного проживання без дитини та дружини. Вона повідомила позивача, що їх сімейні відносини не склались, та вона разом із малолітньою дитиною буде проживати окремо від відповідача на території України, про що останній не заперечував, про що свідчить той факт, що він не звертався до відповідних органів з метою повернення дитини до ОАЕ. Малолітній [PERSON] почав проживати на території України за мовчазної згоди позивача. З часу окремого проживання з позивачем останньому достовірно було відомо, де проживає його син разом із матір`ю, оскільки він спілкується за допомогою засобу зв`язку «Вотс Ап» з нею. Більш того, йому було достовірно відомо і той факт, що 31.01.2017 року вона звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Окрім того, влітку 2017 року [PERSON] приїздив до м. Одеси, де спілкувався із сином, який знаходився з матір`ю, будь-яких претензій щодо повернення сина до ОАЕ він не висловлював. Також, окремо зауважила, що [PERSON] має міцні соціальні зв`язки на території України та отримує належний розвиток і виховання. Так, бабусі дитини на праві власності належить квартира, розташована в [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат та перебуває у гарному стані для проживання та розвитку дитини. Ії сім`я характеризується з позитивної сторони. Дитина відвідує приватний центр раннього розвитку дитини, спілкується з дітьми українською мовою. Окрім того, дитина перебуває на лікарняному обліку, та не має будь-яких проблем із здоров`ям. Постійно проходить регулярні медичні огляди та щеплення для дітей відповідного віку. Дитина перебуває у черзі до дитячого садку, який розташований поряд із місцем проживання. Дитина дуже прив`язана до матері, батька зовсім не знає. Позивач за дитину взагалі не турбується та з нею не спілкується. Крім матеріального забезпечення та будинку для проживання дитини батько дитини будь-якої ролі у вихованні сина не здійснював. Тому, ствердження позивача про можливість належного виховання сина недоведені, оскільки він не надав будь-якої інформації з чого складається його сім`я, наявність на вихованні інших дітей, того хто про них піклується та яким чином. Звертає увагу суду, що позивач постійно працює, та має на вихованні інших трьох дітей. Таким чином, їй взагалі незрозуміло, як позивач має намір самостійно виховувати без матері дитину, яка не досягла трирічного віку, при цьому виховуючи ще трьох неповнолітніх дітей. Батько дитини не створить нормальні умови для розвитку дитини і спілкування дитини, не зможе розуміти мову дитини, доглядати за ним протягом доби, оскільки він не має повноцінної сім`ї. При цьому на утриманні має ще трьох неповнолітніх дітей, про яких необхідно піклуватись. Суд розглядає справу за відсутність учасників справи, відповідно до наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що дійсно на підставі свідоцтва про шлюб серія та номер [NUMBER] від 01.07.2015 року, свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії 2015 від 01.07.2015 року, та рішення федеративного суду першої інстанції у м.Дхайд, що перекладені у встановленому законом порядку та посвідчені нотаріально, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу, укладеному 01.07.2015 року відповідно до ісламської релігії та традицій. /л.с.11-20/. Як вбачається з матеріалів справи 01.07.2015 року відповідач [PERSON] прийняла іслам, що підтверджується свідоцтвом про прийняття ісламу серії [NUMBER] 228/2558. /л.с.21-23/. У відповідності до свідоцтва про народження та паспорту, [INFO] в лікарні Дхайд-Джаржа-ОАЕ народився син позивача та відповідача - [PERSON] , який має громадянство Об`єднаних Арабських Еміратів. /л.с.5-10/. Так, позивач вказує, що вони з дружиною та сином вирішили 27.12.2016 року поїхати на новорічні свята до родини відповідача, проте він разом з сином мали візу лише до 10.01.2017 року. У телефонній розмові відповідач повідомила позивача про те, що не повернеться назад і зникла у невідомому напрямку. Він повернувся в ОАЕ, а відповідач незаконно утримує їх сина. Разом з тим, він має вагомі побоювання з приводу належних умов проживання сина, його розвитку виховання, тощо. Згідно свідоцтва про право власності, перекладеного з арабської мови на українську та нотаріально засвідченого, у відповідності до договору дарування [PERSON] має у приватній власності землю з забудовою, площею 2672,5 кв.м. (28766 квадратних футів). /л.с.24-25/. Згідно довідки з місця роботи від 31.07.2018 року та інформацію про ліцензію діяльності, [PERSON] є власником і управляючим компанії Аk Barg, що займається продажем автомобілів та запчастин б/в. Його місячний дохід коливається між 30 000 та 35000 дирхамів і нараховується з чистого прибутку фірми. /л.с.32-36/. Таким чином, позивач вважає, що може забезпечити синові все необхідне для його майбутнього, у зв`язку із чим він має бути повернений до країни його народження. В якості обґрунтування заперечень щодо позову відповідач приєднала до матеріалів справи медичні довідки про стан здоров`я, довідки про щеплення [PERSON] Султана [PERSON] . Окрім того, відповідачем приєднано до матеріалів справи характеристику, надану сусідами та скріплену печаткою ЖБК «Ленінський Збірний 13», з якої вбачається, що в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] разом із сином [PERSON] , [INFO] та бабусею [PERSON] . Зазначена сім`я характеризується виключно з позитивної сторони, ввічливі, доброзичливі, з сусідами підтримують гарні відносини, ніколи не сварилися із сусідами, приймають активну участь у підтриманні порядку будинку. [PERSON] виховує сина [PERSON] , для якого створені належні умови проживання та виховання. Дитина розвинута для дітей відповідного віку, мати ніколи не чинить стосовно дитини фізичного чи психологічного насильства. [PERSON] забезпечений, окрім житла, одягом, харчуванням та розвитком, відвідує курси для розвитку дитини, спілкується та грає з іншими дітьми на гральній площадці двору будинку. Окрім того, з наданих відповідачем доказів вбачається, що вона дійсно є донькою [PERSON] , якій згідно свідоцтва про право власності та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно належить квартира [ADDRESS] , де й проживає відповідач разом з дитиною. Згідно Витягу з департаменту освіти та науки Одеської міської ради, дійсно станом на 26.07.2018 року [PERSON] очікує вільне місце до дошкільного закладу «Ясла-садок» №42. Не погоджуючись з наданими ствердженнями відповідача та доказами, викладеними у її відзиві, позивач 20.02.2019 рок надав до суду відповідь на відзив, згідно якого він вважає, що у відзиві не спростовані його ствердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Окрім того вказує, що він ніколи не надавав згоди на постійне місце проживання сина на території України, тим більше мовчазної. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, він через своїх представників заявляв про те, що його син, громадянин ОАЕ, незаконно утримується на території України в невідомому місці. Вказує, що дійсно спілкується з дружиною за допомогою засобу зв`язку, проте «Вотс Ап» не дає змоги визначити, де проживає його дружина, чи проживає вона з сином, або може віддала його до дитячого притулку. Жодного достовірного доказу, що їх син проживає з матір`ю відповідачем не надані. Стверджує, що дійсно влітку 2017 року приїздив до України, мав на меті зустрітися з своєю дружиною та побачити сина, але вона відмовилась зустрічатись та не дала змогу зустрітись з сином. Тому поїздку в Україну він був змушений використати для пошуку юристів, які врешті допомогли йому захиститись від більшості незаконних вимог відповідача. Ствердження відповідача про здійснення позивачем фізичного чи психічного насилля щодо близьких людей, антисоціальний спосіб життя, відсутність позивача вночі вдома, самоусунення від виховання та утримання власних дітей, вживання алкоголю та інші є бездоказовими. Сторона відповідача зазначає, що дитина проживає в квартирі, що належить його бабусі, [PERSON] . Там же проживають дружина позивача та їх бабуся, однак, згідно даних Єдиного реєстру боржників [PERSON] є боржником чотирьох виконавчих проваджень, що підтверджує доданою до цієї відповіді Інформацією реєстру боржників. Тому, його син проживає в квартирі, власником якого є особа, яка неодноразово порушувала адміністративне законодавство, не сплачує свої грошові зобов`язання і щодо якого розпочато процедури примусового стягнення боргу. Тому, вказане не може бути доказом соціальної захищеності дитини. Так, само бездоказовим залишається те, що дитина відвідує приватний центр раннього розвитку дитини. Більш того, багато сумнівів викликає у позивача перебування сина на лікарняному обліку, проходження регулярних медичних оглядів і щеплення, оскільки на сторінці під назвою «прививочный лист» лікарі начебто робили щеплення їх сину в квітні, травні, липні, серпні, жовтні 2016 року. Але від свого народження та до 27.12.2016 року Шакхбоот не покидав АОЕ. З цих причин вказаний доказ не може бути взятий до уваги судом, вважає позивач. Також зазначив, що голова ЖБК не має право ні засвідчувати підписи громадян, ні надавати інформацію про реєстрацію місця проживання, оскільки це входить до компетенції Центру надання адміністративних послуг. Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач не надала жодного доказу про те, чи дійсно їх син в даний час проживає з нею, жодних відомостей про її дохід, оскільки вона є непрацюючою, доказів, що вона забезпечує дитину належним медичним обслуговуванням, освітою та доглядом, тому він вважає, що має можливість та відповідальність виростити сина його повноцінним громадянином Об`єднаних арабських Еміратів, яким він є від народження, з цих підстав просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. У відповідності до ст. 1 Договору між Україною та Об`єднаними Арабськими Еміратами про взаємну правову допомогу у цивільних та комерційних справах, підписаного Україною 26.11.2012 року та ратифікованого 19.06.2013 року, громадяни однієї Сторони користуються на території іншої Сторони таким же правовим захистом, як і громадяни іншої Сторони, а також мають право звертатись до її судових органів на тих же умовах, що і громадяни іншої Сторони. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право», право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Отже положення Конвенції передбачає колізійну норму про застосування положень Закону України «Про міжнародне приватне право». Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України ». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому, відповідно до приписів ст. 157 СК, той з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків не має права перешкоджати такому вихованню та спілкуванню, якщо воно не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Також статтею 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789ХІІ, на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. Так відповідно до ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Таким чином, втручання державного органу в сімейне життя відповідача може бути здійснено виключно у випадках, передбачених Конституцією України. В ході судового розгляду справи позивач, з чим погодилась і відповідач наполягав, що вони з дружиною та сином легально переткнули кордон України 27.12.2016 року з наміром відмітити новорічні свята. Таким чином, суд приходить до висновку, про порозуміння сторін та їх спільне волевиявлення щодо перевезення малолітнього [PERSON] до території України 27.12.2016 року. Жодною із сторін не вказано про обумовлену домовленість повернення сина до країни народження у визначений сторонами термін. Посилання позивача як на одну з головних підстав того, що йому невідомо де проживає його син, чи перебуває він біля матері, або може бути у притулку, спростовуються матеріалами справи. Так, переглядаючи рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.11.2017 року про розірвання шлюбу та стягнення аліментів за позовом [PERSON] до [PERSON] , апеляційним судом наголошувалось, що від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з позивачем у справі - [PERSON] в [ADDRESS] . Зазначені обставини також підтверджується відповідачем у справі - [PERSON] , який в заяві про надання строку для примирення суду заявив, що позивач з їх спільним сином дійсно проживає в України, куди і він бажає приїздити, щоб спілкуватись з ними і зберегти сім`ю. /л.с. 35/. Таким чином, матеріали справи містять достатньо доказів того, що малолітній син сторін [PERSON] проживає з матір`ю - позивачем у справі [PERSON] та перебуває на її утриманні. Також, у рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 28.11.2017 року по справі № 495/575/17 зокрема зазначалось про наступне: «Факт того, що сторони не проживають разом, примирення та подальше сумісне життя не є можливим, у судовому засіданні представником відповідача не оспорювався. Також представником відповідача не оспорювався той факт, що малолітня дитина сторін проживає разом із матір`ю. Тобто, у відповідності до приписів ч. 1 статті 61 ЦПК України, ці обставини не підлягають доказуванню.» У відповідності до ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Таким чином, позивачу достовірно відомо про місце реєстрації його дружини, та те, що син проживає разом із матір`ю. Стосовно надання відповідачем основної турботи та забезпечення інтересів своєї дитини, судом приймається до уваги докази забезпечення відповідача та дитини житлом для проживання, оскільки наявність виконавчих проваджень на власника квартири не зумовлює примусове позбавлення права власності , станом на день винесення рішення право власності є чинним, та нічим не обмежене. Суд приймає також докази надання відповідачем заявки № 113084 до «Дошкільного образотворчого закладу «Ясла-сад» № [NUMBER] , у зв`язку із чим дитина стоїть у черзі на вільне місце. Сумніви позивача стосовно надання дитині належного медичного догляду спростовуються належними доказами, такими як медичні довідки та довідки про щеплення, де вказано про черговість проведення дитині щеплень, проте жодним з лікарів не зазначається про те, що воно проводилось саме лікарями України. Вказана інформація могла бути надана відповідачем або перенесена з медичних документів з метою можливості подальшого медичного обстеження дитини. Більш того, позивачем не надано суду жодного належного та об`єктивного доказу перешкоджання йому з боку відповідача бачитись, спілкуватись та піклуватись про сина. Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, враховуючи те, що сам позивач вказує на добровільному переміщенні дитини 26.12.2016 року до території України, з наданням згоди обох із подружжя, прийнявши до уваги що між сторонами була відсутня домовленість про терміни повернення дитини, виходячи з найкращих інтересів дитини, враховуючи її малолітній вік, прийнявши до уваги доведення відповідачем належного піклування над сином, та недоведеність позивачем виключних обставин, за яких дитина має бути розлучена із матір`ю, так само і перешкоджання у його спілкуванні з дитиною [PERSON] з боку відповідача, суд приходить до висновків про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про повернення дитини до ОАЕ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed