Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», прохаючи суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2485 з додатками від 17 січня 2017 року та стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в розмірі 31000 гривень (а.с. 1-6). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що в мережі Інтернет знайшов транспортний засіб, що продавався та зателефонував до продавця, який зазначив, що автомобіль марки Geely СС 6 є в наявності. Приїхав до офісу компанії ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», де менеджер йому пояснила, що він повинен спочатку сплатити за транспортний засіб 31000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу. В той же день - 17 січня 2017 року. [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача 31000 гривень. 17 січня 2017 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено договір фінансового лізингу № 2485, згідно з яким предметом лізингу по даному договору є автомобіль марки Geely СС 6. Пізніше, уважно прочитавши договір та додаток до нього, він зрозумів, що його обманули. Представником даної компанії йому не було роз'яснено призначення платежу в сумі 40050 гривень, який виявився комісією за організацію, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи пов'язані із підготовкою, перевіркою, розглядом та укладанням договору. Але, як він зрозумів зі слів представника компанії та із інформації, що зазначена на рахунку для сплати, що це є оплата вартості транспортного засобу. В договорі дана сума передбачена, але у [PERSON] не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник фірми не надала достовірної інформації та спонукала позивача підписати договір лізингу. Крім цього, протягом усього часу предмет лізингу - транспортний засіб марки Geely СС 6 так і не був переданий йому. Після вивчення ним змісту договору йому стало зрозуміло, що сплачені кошти відповідач не поверне, можливість розірвати договір у нього відсутня. Договір зовсім не передбачає можливість його розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням його прав, як споживача. Укладений договір фінансового лізингу не відповідає вимогам законодавства, а саме: Закону України «Про захист прав споживачів»; вимогам п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»; він нотаріально не посвідчений, що суперечить вимогам ст. 799 ЦК України; у відповідача відсутня ліцензія, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 227 ЦК України. З цих підстав прохає позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, прохав задовольнити. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що у ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» не було ліцензії на здійснення операцій по укладанню договору лізингу та укладений договір лізингу нотаріально не посвідчений. Представник відповідача відповідно до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив (а.с. 73-74, 82-83, 96-99). Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З цих підстав суд, спираючись на норми ст.ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника відповідача та ухвалення заочного рішення. Розглянувши справу, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами у наданих сторонами межах, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 січня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» укладеий договір фінансового лізингу № 2485, згідно з яким предметом лізингу є автомобіль марки Geely СС 6 (а.с. 9-16). На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 31000 гривень (а. с. 17). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; нормою п. 2 ч. 2 цієї статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та обов'язків може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно з вимогами ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. 17 січня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» укладеий договір фінансового лізингу № 2485, згідно якого предметом лізингу є автомобіль марки Geely СС 6. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 31000 гривень, вважаючи, що це частина вартості автомобіля. Аналізуючи положення договору № 2485 фінансового лізингу, можливо зробити висновок про те, що умови, викладені в ст. 10 даного договору щодо сплати лізингових періодичних платежів суперечать вимогам ч. 1 ст. 651 ст. ЦК України. Однак, статтею 10 договору передбачено порядок внесення також змін односторонньо лише з боку лізингодавця, внесення будь-яких змін до умов договору, в тому числі щодо суми, розміру платежів, та відсотків за обслуговування договору не можливо відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Умови, викладені в статті 12 договору щодо порядку його розірвання, порядку повернення коштів та відповідальності сторін і порядку повернення предмета лізингу суперечать нормам п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України, щодо справедливості, добросовісності та розумністі. Оскільки лізингодавець не дав можливісті розірвати даний договір без понесення лізингоодержувачем грошової суми збитків, це також підтверджує несправедливість умов договору для лізингоодержувача. Вивчивши зміст даного правочину - договору фінансового лізингу, аналізуючи його складові, можна зробити висновок щодо його несправедливості. Оскільки договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Також, нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядок перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надає лише одному учаснику правовідносин право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору, що є певним порушенням законодавства України. А тому, договір фінансового лізингу слід вважати недійсним та таким, що не може створювати юридичних наслідків. На підставі викладеного,

Outcome: approved