Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], який у встановленому законом порядку уточнила заявою від 09.09.2016р., та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким усунути їй та малолітнім дітям перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS] шляхом вселення до даного будинку, передачі відповідачем ключів від зазначеного житлового приміщення; зобов'язати [PERSON] в подальшому не чинити перешкоди їй та малолітнім дітям у користуванні житловим будинком та встановити порядок користування цим будинком, за яким їй та малолітнім дітям виділити в користування приміщення першого поверху будинку, а саме коридор, що позначений на плані під літ. 1-1 - 12,9 кв.м., комора 1-2 - 5,7 кв.м., житлова кімната 1-3 - 12,7 кв.м., житлова кімната 1-4 - 17,5 кв.м., коридор І - 7.2 кв.м. Відповідачу виділити в користування приміщення другого поверху будинку, а саме: коридор, що позначений літ. 1-6 - 13,1 кв.м., житлова кімната 1-8 - 13,5 кв.м., житлова кімната 1-9 - 18,5 кв.м., житлова кімната 1-10 - 9.8 кв.м. Приміщення кухні, що позначена літ. 1-5 - 9.7 кв.м. та санвузла 1-7 - 5.7 кв.м. залишити у спільному користуванні сторін. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 20.07.2002р. перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого у них народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO].н. та [PERSON], [INFO].н. В будинку [ADDRESS] зареєстрована та проживає з 2008 року. Діти зареєстровані та проживають за цією адресою з народження. Останнім часом стосунки з відповідачем погіршились, на ґрунті чого почали виникати сімейні скандали. Мотивуючи тим, що будинок перебуває у його власності, відповідач почав вимагати від неї та дітей покинути приміщення. В подальшому, відповідач подав до суду заяву про розірвання шлюбу, а 26.06.2016р. самовільно змінив замки в будинку, коли її не було вдома. Прибувши вказаного дня разом з дітьми не змогла потрапити в будинок. В телефонній розмові відповідач категорично відмовився пустити їх в помешкання, у зв'язку з чим викликала працівників правоохоронних органів, однак позитивного результату досягнуто не було. З цього часу вона та діти не мають можливості потрапити до будинку, хоча є в ньому зареєстровані. Через відмову відповідача добровільно допустити її та дітей до будинку, просить зобов'язати останнього усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням та не чинити таких перешкод в майбутньому, встановивши визначений нею порядок користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] пред'явив зустрічний позов до [PERSON] про виселення її з будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що є власником зазначеного вище будинку та на даний час проживає в такому одноосібно. Підставою зміни замків стали неодноразові дії відповідача щодо псування будинку та порушення правил співжиття, яке полягало у погрозах в його сторону, в тому числі шляхом нанесення тілесних ушкоджень у спосіб обливання хімічними речовинами. Сприймаючи такі погрози як реальні, з метою захисту свого життя та здоров'я прийняв рішення не допускати позивача до будинку. Крім того, позивач, як член його сім'ї, зобов'язана дбайливо ставитись до житлового будинку та брати участь в утриманні будинку, однак в дійсності, остання таких обов'язків взагалі не виконувала. Неодноразові розмови на ці теми з представниками громадськості позитивного результату не дали. Вважає, що в такому випадку позивач втратила право користування житловим приміщенням, і тому просить виселити її без надання іншого житлового приміщення в судовому порядку. Відносно дітей, не заперечує проти їхнього проживання в будинку та всіляко сприяє цьому. В судовому засіданні позивач [PERSON], а також її повноважний представник згідно договору про надання правової допомоги від 04.08.2016р. - адвокат Гірник В.М. вимоги первісного позову підтримали. Крім вищенаведеного, [PERSON] додатково пояснила, що після заміни замків відповідач не лише її, але й дітей не допускав до будинку. Вживала заходів для збереження сім'ї, однак такі виявились безрезультатними з вини відповідача. Старший син забрав свої речі та повідомив, що не буде жити з батьком. Тому, первісний позов просять задовольнити. Проти обґрунтованості зустрічного позову заперечили, оскільки викладені в ньому обставини не відповідають дійсності. Спільними сімейними зусиллями в будинку поміняно вікна, добудовано гараж, проведено ремонт в кухні. Позивач [PERSON] продала земельну ділянку, після чого сім'я купила автомобіль. Вважають, що підстави для виселення без надання іншого житла відсутні і тому в задоволенні зустрічного позову просять відмовити. Крім того, позивач за таким позовом не представив суду доказів, що до відповідача вживались заходи громадського впливу, які виявились безрезультатними, що є обов'язковою підставою для виселення особи без надання їй іншого житла. Так само, в матеріалах справи відсутні докази про систематичне порушення [PERSON] правил співжиття. Відповідач [PERSON], а також його повноважний представник згідно договору про надання правової допомоги від 08.09.2016р. адвокат Шніцар А.О. вимоги зустрічного позову підтримали. Позивач за таким позовом [PERSON] підтвердив, що погрози відповідача [PERSON] сприймає як реальні, внаслідок чого побоюється за власне життя та здоров'я і відмовляється пустити її в помешкання. Діти натомість, можуть безперешкодно проживати в будинку. Ключів останнім не надав виключно з міркувань безпеки. Представник відповідача також зазначив, що у зв'язку із розпадом Радянського Союзу більш як 25 років назад, норми ст. 116 ЖК України про обов'язок дотримуватись правил соціалістичного співжиття на спірні правовідносини не поширюються, а до застосування підлягають чинні норми ЦК України, які дозволяють особі вживати заходів для усунення реальної небезпеки життю та здоров'ю цієї особи, якими в даному випадку є усунення дружини від доступу до будинку. Тому, просять такий позов задовольнити, чим виключається можливість задоволення первісного позову в частині усунення перешкод [PERSON] Вимогу такого позову, пред'явлену в інтересах дітей вважають безпідставною та необґрунтованою, оскільки дітям жодних перешкод не чиниться. Звертають увагу на відсутність підстав для визначення порядку користування житловим приміщенням, [PERSON] з таким питанням до [PERSON] як власника будинку не зверталася. Тому в задоволенні первісного позову просять відмовити. Представник третьої особи за первісним позовом - Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР згідно належної довіреності від 05.01.2017р. [PERSON] первісний позов в частині вимог, пред'явлених в інтересах малолітніх дітей підтримав, оскільки діти зареєстровані в такому будинку і мають право на проживання в ньому. В цій частині позов просить задовольнити. У вирішенні іншої частини позову покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу та показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення частково, а в задоволенні зустрічного позову належить відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що стверджується копіями свідоцтва про право на спадщину (а.с.48) та витягу про реєстрацію права власності (а.с.52). Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку (а.с.6), в будинку окрім власника зареєстровані позивач [PERSON], а також малолітні діти сторін - [PERSON] 2003 р.н. та [PERSON] 2009р.н. Станом на час розгляду справи, шлюб між сторонами не розірваний. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням - ч. ч. 1, 2 ст. 65 ЖК України. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 сформулював правову позицію від 11.07.2012р., де зазначив, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідач за первісним позовом не заперечив, що вселення позивача та дітей до будинку відбулось з його згоди. Також, відповідач не заперечив, що до липня 2016р. вказаний будинок використовувався позивачем та їхніми дітьми як постійне місце проживання. Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу. За правилами ст. 391 ЦК України, власник майна, а у справі яка розглядається, враховуючи положення ст. 396 ЦК України - користувач майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач за первісним позовом підтвердив факт зміни замків в будинку і той факт, що внаслідок таких дій позивач не має доступу до житлового приміщення. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В контексті положень ч. ч. 2, 3 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України, за позивачем [PERSON], незалежно від того, чи залишається вона членом сім'ї власника, право користування житловим приміщенням зберігається. Тому, первісний позов в частині усунення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перешкод в користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом вселення та передачі ключів слід визнати обґрунтованим та задовольнити. Разом з тим, без задоволення слід залишити вимогу первісного позову про встановлення порядку користування житловим будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом цих норм закону, визначальним для встановлення порядку користування житловим приміщенням між власником і користувачем є домовленість. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 15 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Однак, серед встановлених статтею 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів судом, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин, а зокрема, установлення правовідносин між власником і користувачем з приводу порядку користування житловим приміщення. Таким чином, на такі спірні правовідносини компетенція суду, згідно вимог статті 16 ЦК України, не поширюється, оскільки порядок користування житловим приміщенням між власником і користувачем є питанням, що вирішується виключно внутрішньою домовленістю між такими особами. Тому, дану вимогу як безпідставну слід залишити без задоволення. В контексті цього, без задоволення також слід залишити вимогу про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком в майбутньому. За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, відповідно до змісту п. 4 ч. 1 ст. 16 ЦК України є тим матеріально-правовим заходом примусового характеру, за допомогою якого проводиться поновлення прав позивача та малолітніх дітей у праві користування житловим приміщенням, в тому числі у праві, яке існуватиме в майбутньому. Підстав для покладення на відповідача додаткових обов'язків суд не вбачає. Часткове задоволення первісного позову повністю виключає можливість задоволення зустрічного позову, однак крім цього, суд також враховує наступне. Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За правилами ст. 116 цього Кодексу, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є хресною мамою відповідача суду пояснила, що за час спільного проживання сторін, останні змінили в будинку вікна та двері, що вона особисто бачила, будучи в гостях. Для утримання будинку в тому числі грошові кошти надавались мамою позивача. При спілкуванні з відповідачем останній жодного разу не говорив про те, що позивач руйнує майно в будинку. На початку сімейного життя відповідач говорив про позивача виключно як про хорошу, люблячу дружину. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є мамою позивача, також підтвердила, що при розмові з відповідачем останнім жодного разу не розповідав про те, що позивач руйнує майно в будинку. За кошти, отримані від відчуження земельної ділянки сім'ї [PERSON] купила автомобіль, поміняла вікна в будинку. Відповідач особисто позичав в неї гроші, які в подальшому, не повернув. Свідок [PERSON], яка є співробітником позивача в судовому засіданні пояснила, що неодноразово бувала в будинку сторін, в такому було чисто та прибрано. Будинок був доглянутим. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є співробітником відповідача суду пояснив, що в будинку востаннє перебував близько двох років назад. Будинок потребував ремонту та був непридатним для проживання. Свідок [PERSON], яка є сестрою відповідача в судовому засіданні також вказала, що будинок потребує ремонту. На час, коли в будинку проживала позивач, в такому була антисанітарія та жахливі умови для проживання. Свідок [PERSON], який є другом відповідача суду пояснив, що перебуваючи в будинку, господарськими справами займався відповідач. Він особисто йому допомагав. Одного разу прийшла позивач та в грубій формі вигнала його. Незважаючи на суперечливість в показах цих свідків, жоден з них в категоричній формі не зміг ствердити факт руйнування позивачем житлового приміщення, а частина свідків навпаки, ствердла про протилежне. Та обставина, що в будинку було не прибрано, про що повідомила свідок [PERSON] та [PERSON] не є ознакою руйнування його позивачем, адже обов'язок здійснювати догляд за житлом в рівній мірі покладається на всіх мешканців, в тому числі відповідача. Пояснення свідків [PERSON] і [PERSON] про те, що позивач веде антигромадський спосіб життя та зловживає спиртними напоями суд оцінює критично, оскільки така інформація відома свідкам зі слів відповідача. Як вірно вказує представник позивача за первісним позовом, для виселення в порядку ст. 116 ЖК України необхідним є сукупність двох підстав, серед яких вжиття заходів запобігання і громадського впливу поведінці мешканця будинку, які виявились безрезультатними. Доказів про те, що до позивача вживались заходи громадського впливу суду не представлено. В поєднанні з тим, що в судовому засіданні не встановлено факту систематичного порушення позивачем правил співжиття, суд не вбачає підстав для виселення останньої без надання іншого житлового приміщення, і тому, в задоволенні зустрічного позову відмовляє в повному обсязі. Посилання представника відповідача на норми ЦК України, а зокрема на 2 ст. 281, ст. 391, ст. 1163, як одну з підстав в обґрунтування позову є невірним. Виселення є категорією житлового законодавства, і тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Спеціальним законодавчим актом в таких правовідносинах є ЖК України, тоді як ст. 391 ЦК України є нормою загальної дії. Виселення, як спосіб захисту життя та здоров'я норми ЖК України не передбачають, не говорячи вже про те, що погроза облити фарбою не може вважатись реальною небезпекою життю та здоров'ю особи. Тому, в задоволенні зустрічного позову належить відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог а первісним позовом, з відповідача на користь позивача [PERSON], слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: partial