Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] уточнивши позовні вимоги звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визначити, що квартира [ADDRESS], є спадковим майном [PERSON], померлої [INFO] року та [PERSON], померлого [INFO] року та належала їм на день смерті на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.04.1996р. виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів придніпровської залізниці згідно з розпорядженням №3386 від 02.04.1996 року в розмірі по ? частини кожному, визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], на обов'язкову частку у спадщині, мотивуючи тим, що їх з відповідачем батьки [PERSON] і [PERSON] отримали у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації. [INFO] року [PERSON] померла. За своє життя вона склала заповіт, яким заповіла все своє майно її доньці [PERSON] Після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернувся тільки наш батько [PERSON], однак постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за життя [PERSON] між співвласниками спірної квартири не було досягнуто домовленостей щодо розподілу часток. [INFO] року [PERSON] помер. За життя він склав заповіт, яким заповів все належне йому майно їй. Після смерті батька 25 листопада 2014 року вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса від 05.03.2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS], яка входить до складу спадщини. Також з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась відповідачка, як спадкоємець, права якої визначені нормою ст. 1241 ЦК України. Вважає, що [PERSON] має бути усунена від спадкування з огляду на те, що їх батько тривалий час хворів, а останні роки через тяжку хворобу був у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги. [PERSON] не бажала доглядати батька, вона ще й негативно ставилася до нього, він її нервував, між ними були конфліктні відносини. Отже, відповідачка, будучи обізнаною про хворобливий стан їх літнього батька та його потребу в постійному сторонньому догляді, та незважаючи на його прохання в цьому, ухилялася від надання йому необхідної допомоги. В свою чергу відповідач [PERSON] уточнивши позовні вимоги звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] в якому просить встановити факт прийняття нею - [PERSON], [INFO] спадщини після померлої [INFO] року її матері - [PERSON], [INFO], визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті матері -[PERSON], померлої [INFO] року, на ? частину квартири [ADDRESS], визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті батька - [PERSON] на 1/8 частину квартири [ADDRESS] мотивуючи тим, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] [PERSON] її рідна сестра. [INFO] року померла її мати - [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з частини квартири [ADDRESS]. Однак вона, як спадкоємець першої черги, у встановлений законом строк з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталася, оскільки її батько після її смерті залишився проживати в належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі сам, тому вона не хотіла його травмувати цим. З цього часу вона постійно доглядала за ним, готувала йому їсти, прибирала та користувалася речами, які залишилися в зазначеній квартирі після смерті матері, тому вона вважала, що спадщину прийняла фактично. Також, після смерті матері, в день її поховання, вона забрала собі її пухову хустку, яку вона дуже цінувала. Таким чином, вона єдина фактично прийняла спадщину після смерті її матері, тому має право на ? частину квартири [ADDRESS] яка належала її матері на праві власності. [INFO] року помер її батько - [PERSON] після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частини квартири [ADDRESS]. У встановлений законом строк вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, оскільки в неї відсутні на руках правовстановлюючі документи. У зв'язку з викладеним вона була вимушена звернутися з зустрічною позовною заявою. В одне провадження з вищезазначеним позовами був об'єднаний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в якому вона просила поновити їй строк на звернення до суду з цим позовом, визначивши причину пропуску поважною, визначити, що квартира [ADDRESS], є спадковим майном [PERSON], померлої [INFO] року та [PERSON], померлого [INFO] року та належала їм на день смерті на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.04.1996р. виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів придніпровської залізниці згідно з розпорядженням №3386 від 02.04.1996 року в розмірі по ? частині кожному, встановити факт прийняття нею спадщини після смерті її бабки [PERSON], померлої [INFO] року в розмірі ? частини квартири [ADDRESS], визнати за нею право власності на ? частину [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], мотивуючи тим, що її дід [PERSON] і бабка [PERSON] отримали у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації. Її бабка [PERSON] померла [INFO] року. За життя вона склала заповіт, яким заповіла все належне майно їй. В 2002 році нотаріусом від її імені була складена заява, в якій зазначено, що вона пропустила строк для прийняття спадщини і до суду для продовження строку для прийняття спадщини звертатися не буду. Під час підписання цієї заяви вона не розуміла своїх дій, оскільки була хвора. До нотаріальної контори вона звернулася на прохання діда, оскільки це була його воля оформити право власності на квартиру на одного власника, тобто на нього з подальшим оформленням права власності на квартиру на її мати [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Спадщину після смерті бабки [PERSON] вона фактично прийняла, оскільки з грудня 2001 року по 2010 рік проживала разом із своєю родиною та разом із дідом в квартирі [ADDRESS]. Вона користувалася всім майном, яке залишилося після смерті її бабки - машинкою для шиття, одежею, посудом. Спадщина, яка залишилася після смерті бабки [PERSON] на теперішній час є відкритою. В червні 2015 року вона звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] , однак постановою нотаріуса їй було відмовлено, оскільки не доведено того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном та не подала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Фактично вона прийла спадщину після смерті бабки. Але через те, що її дід бажав оформити право власності на квартиру на одного спадкоємця, тобто на себе, а потім своїм заповітом передати спадщину її матері [PERSON], вона не мала морального права не виконати останню волю свого діда.Строк звернення до суду з цим позовом нею пропущений з поважної причини. Вона вважала, що її дід оформив у відповідності до закону документи на квартиру і заповів її матері [PERSON] Тільки після того, як за скаргою [PERSON] було скасовано рішення Самарського районного суду від 13.11.2013 року вона змогла звернутися з цим позовом. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги за первісним позовом, проти зустрічного позову [PERSON] заперечували та просила відмовити. Не заперечувала проти задоволення позову [PERSON] Відповідач-позивач [PERSON] та її представник наполягали на задоволенні зустрічного позову, а в задоволенні позову [PERSON] та позову [PERSON] просили відмовити повністю. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Крім того, просили застосувати до позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, після смерті [PERSON], померлої [INFO] року строк позовної давності. Третя особа Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора надала суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Заслухав доводи сторін, покази свідків дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 24 липня 1952 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. (а.с.83 т.1). Від цього шлюбу вони мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.103 т.1). Відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці 02.04.1996 року за розпорядженням №3386, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.11 т.1). Відповідно до технічного паспорту на квартиру від 11.09.2013 року квартира [ADDRESS], складається з: 1-коридору, площею 4,7 кв.м.; 2-вбиральні, площею 0,9 кв.м.; 3 - ванної, площею 2,0 кв.м.; 4 - кухні, площею 5,0 кв.м.; 5 - кімнати, площею 16,6 кв.м.; 6 - кімнати, площею 10,5 кв.м.; 7 - вбудової шафи, площею 1,0 кв.м.; 8 - коридору, площею 1,2 кв.м.; 9 - кімнати, площею 12,5 кв.м.; І- балкону, площею 1,54 кв.м., загальна площа квартири становить 55,94 кв.м., в тому числі житлової площі 39,6 кв.м. (а.с.12-14 т.1). 22 липня 1996 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №2-7253, яким заповіла все належне їй майно [PERSON] (а.с.81 т.1). 22 січня 2000 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на - [PERSON] (а.с.82 т.1). [INFO] року [PERSON] померла (а.с.80 т.1 зворотна сторона). 09 липня 2013 року постановою державного нотаріусу Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], після смерті [INFO] року дружини [PERSON] по причині того, що за життя власниками квартири не було досягнуто домовленості щодо належної кожному частки, а тому не може бути проведена державна реєстрація його права власності на квартиру, так як програмне забезпечення державного реєстру речових прав не передбачає технічної можливості реєстрації права спільної сумісної власності без визначення кожного з співвласників (а.с.86 т.1 зворотна сторона). Постановою державного нотаріусу Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 04.06.2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], після померлої [PERSON], оскілько вона фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном, не подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею та коштами у створенні спільної власності. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Матеріали справи не містять доказів, що участь [PERSON] чи [PERSON] у надбанні квартири [ADDRESS] була більшою чи меншою, тому їх частки є рівними. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця, тому вимоги [PERSON] та [PERSON], що квартира [ADDRESS] належала [PERSON], померлого [INFO] року та [PERSON], померлої [INFO] року в розмірі рівних часток, які становили по 1/2 кожному задоволенню не підлягають. Як вбачається з встановлених судом обставин справи спадковим майном після смерті [PERSON], зокрема була частина квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями померлої [PERSON] були: за законом - чоловік [PERSON], діти [PERSON] [PERSON] та за заповітом - [PERSON] Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. За правилами ст.ст.548,549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу) Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього. Окрім того, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п. 113 вищевказаної Інструкції). Обома позивачами [PERSON] та [PERSON] заявлено вимоги про встановлення за кожною з них факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] Як на підставу своїх вимог [PERSON] посилалася, що після смерті матері забрала собі її пуховий платок та постійно доглядала за батьком, тому вважала, що фактично прийнята спадщину. [PERSON], як на підставу своїх вимог посилалася, що у зв'язку з поганим самопочуттям не зрозуміла, що у нотаріуса підписала заяву про відмову від спадщини та після смерті бабки почала проживати разом з дідом [PERSON] в квартирі [ADDRESS], користувалась речами бабусі, тому вважала себе такою, що прийняла спадщину При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 546 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. За правилами ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як вбачається зі спадкової справи №198/02 Восьмої ДДНК, відкритої після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, з заявою про прийняття спадщини звернувся її чоловік [PERSON] [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою в якій зазначила, що їй відомо, що [INFO] року відкрилася спадщина після смерті [PERSON], [INFO], що мешкала в [ADDRESS] та залишила на її ім'я заповіт, посвідчений 22.07.1996 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. №2-7253. Строк прийняття спадщини вона пропустила, до суду для продовження строку прийняття спадщини звертатись не буде (а.с.79,80 т.1). Таким чином, [PERSON] в розумінні ст. 553 ЦК УРСР вважається такою, що відмовилась від прийняття спадщини після смерті [PERSON], оскільки звертаючись до нотаріуса з вищезазначеною заявою вона визнала, що ніяких дій, які свідчать про прийняття спадщини, передбачених ст. 549 ЦК УРСР нею вчинено не було. До доводів [PERSON], що вона не розуміла значення своїх дій, коли підписувала у нотаріуса вищезазначену заяву, суд ставиться критично, оскільки належних доказів на підтвердження цієї обставини надано не було, а також сама [PERSON] в своїй позовній заяві та в судовому засіданні зазначала, що на прохання дідуся підписала ту заяву, оскільки він хотів оформити спадщину на своє ім'я,а потім це майно заповісти її матері. Покази свідків зі сторони [PERSON] не можна приймати, як безспірний доказ факту вступу в управління та володіння спадковим майном, дані покази ніякими більше доказами не підтверджені, є суперечливими, тому не можуть бути прийняті, як належні та допустимі докази. [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], не зверталась. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на момент смерті своєї дружини [PERSON] та після її смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою з місця реєстрації наданою [PERSON] державному нотаріусу для оформлення своїх спадкових справ (а.с.82 т.1 зворотна сторона). Ця обставина також в судовому засіданні не заперечувалась сторонами та була підтверджена показами свідків. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON], зокрема у вигляді частини квартири [ADDRESS] та на частину цієї спадщини отримав свідоцтво про право власності за законом, яке складається з: грошових внесків з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в філії №7995/0155 Дніпропетровська, по рахунку [NUMBER], що належить померлій на підставі книжки, грошових внесків з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в філії №8420/0155 м. Дніпропетровська, по рахунку [NUMBER] та належить померлій на підставі ощадкнижки (а.с.84 т.1 зворотна сторона). В свою чергу в задоволенні вимог [PERSON] та [PERSON] про встановлення за кожною з них факту прийняття спадщини після смерті [PERSON], слід відмовити, оскільки ними не було надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України на підтвердження їх доводів, що вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. У зв'язку з чим, суд і не вбачає правових підстав для визнання з кожною з них права власності на ? частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON] 09 липня 2013 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі №2-1101, яким заповів все належне йому майно [PERSON] (а.с.8 т.1). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.7). Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема квартиру [ADDRESS] частина якої належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці 02.04.1996 року за розпорядженням №3386, а іншу частину він успадкував після смерті дружини [PERSON], померлої [INFO] року. Спадкоємцями померлого [PERSON] є його діти: [PERSON] за заповітом та [PERSON] за законом. [PERSON] та [PERSON] в передбачений законом шестимісячний строк звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], однак своїми постановами державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.104,105 т.1). Між [PERSON] та [PERSON] виник спір стосовно спадкового майна батька. Остання просила усунути свою сестру від прав на спадкування обов'язкової частки у спадщині. Відповідно зі ст.1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповіт -є особистим розпорядженням фізичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Як встановлено в судовому засіданні - [PERSON], [INFO], є пенсіонеркою, тобто являється непрацездатною дитиною спадкодавця - [PERSON] і відповідно до закону має право на обов'язкову частку у спадковому майні в розмірі ? частки квартири [ADDRESS]. Статтями 202, 203 СК України встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними. Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи та звернення спадкодавця по допомогу до цієї особи, ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] проживав за адресою: [ADDRESS] його діти [PERSON], [PERSON] з ним не проживали. [PERSON] отримував пенсію, розмір якої за останній місяць її отримання склав 1834,50 грн. (а.с.162 т.1). З медичних документів, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] періодично звертався до лікарні. В 2012 році був прооперований та після операції потребував стороннього догляду (а.с.106-109 т.1). Відомостей про те, що він знаходився в безпорадному стані ці медичні документи не містять. Позивачем [PERSON] не були доведені в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, що [PERSON] знаходився у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечувати умови свого життя, потребував допомоги [PERSON] та що остання умисно ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві. Таким чином, в задоволенні вимог про усунення [PERSON] від прав на спадкування, слід відмовити, оскільки позивачем [PERSON] не надано доказів та не доведено підстав передбачених ст. 1224 ЦК України, за якими особу можна усунути від права на спадкування. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). З урахуванням викладених обставин та норм права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме за [PERSON] слід визнати право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, [PERSON], який помер [INFO] року та за [PERSON] визнати право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON], який помер [INFO] року. Що стосується вимог [PERSON] та [PERSON] про визначення, що квартира [ADDRESS], є спадковим майном після смерті померлого [INFO] року [PERSON] та [PERSON], померлої [INFO] року, яка їм належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці 02.04.1996 року за розпорядженням №3386, не підлягають задоволенню, оскільки це фактичні обставни справи, які були встановлені судом та не заперечувались сторонами. Вищезазначене свідоцтво про право власності на житло є дійсним та про спір стосовно його недійсності сторонами не заявлялось. Таким чином, в іншій частині позову [PERSON], [PERSON] відмовити, а в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Оскільки, суд відмовляє в позові [PERSON] в повному обсязі, через відсутність права, а [PERSON] відмовляє у позові в частині встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування після смерті матері - [PERSON], тому немає підстав вирішувати питання про поновлення строку звернення до суду та застосування строків позовної давності. Питання судових витрат вирішити згідно ст. 88 ЦПК України, стягнути судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 2740 грн. 50 коп., з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 913,50 грн. та стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь держави недоплачений ними при зверненні до суду судовий збір за немайнові вимоги в розмірі 551 грн. 20 коп., з кожної.

Outcome: partial