Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до суду позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість якої (1/2 частки) становить 237829,53 грн. та стягнути з відповідача судові витрати, а саме: судовий збір - 2378,30 грн. та витрати на оплату за надання професійної правничої допомоги в сумі - 1500 грн., а всього на суму 3878,30 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що вона з відповідачем [PERSON] перебували в шлюбі із 22 лютого 2003 року, яки й розірвано в судовому порядку 21 квітня 2017 року. Від даного шлюбу мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За період перебування в шлюбі вони нажили спільне майно, а саме 04.08.2008 придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартість якої згідно договору купівлі-продажу становила 18500 доларів США, яка на даний час у гривневому еквіваленті становить 475659,06 грн. Спільна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона з відповідачем має на них рівне право при їхньому розподілі. Оскільки в досудовому порядку про добровільний розподіл майна з відповідачем домовитися не вдалося, тому вимушена звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів. Ухвалою судді від 17 липня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою від 08.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засідані позов підтримала та надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Крім того, відповідач повідомлялася про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Разом з тим, слід зазначити, що відповідачу [PERSON] було відомо про разгляд справи, оскільки олстанній був присутній у підготовчому засіданні 06.09.2019. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 22 лютого 2003 року по 10 травня 2017 року , що стверджено світлокопією рішення (заочне) Бориславського міського суду Львівської області від 21 квітня 2017 року (а.с.7). Сторони мають троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За період спільного проживання у шлюбі сторони 04.08.2008 придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Із договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Паньків Г.О., зареєстрованого в реєстрі за №1607, вбачається що відповідач [PERSON] , в особі представника за довіреністю позивача [PERSON] , прийняв у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вартість квартири становила 89634,35 грн., що на день укладення договору еквівалентно 18500 доларів США (а.с.8-9). Відповідно до довідки, виданої керуючою ТВБВ №10013/021 філії- Львівського обласного управління ПАТ Державний ощадний банк України Ільницькою І. Я., станом на 08 липня 2019 року (позовна заява подана до суду 11.07.2019) офіційний курс за 100 доларів США в установах АТ «Ощадбанк» становить 2574,1361 грн. (а.с.10). Те, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить спірна квартира підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.03.2019 (а.с.11). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1)Час набуття майна; 2)Кошти, за які це майно було набуте (джерело набуття); 3)Мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. У п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 закріплено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки тощо. Стаття 60 СК України презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] , в особі представника за довіреністю позивача [PERSON] , за спільні кошти подружжя, що підтвердила в судовому засіданні позивач [PERSON] . Світлокопією паспорта, виданого на ім`я позивача [PERSON] , стверджено, що позивач з 22 вересня 2008 року зареєстрована у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Як встановлено судом та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні, після придбання спірної квартири сторони проживали в ній сім`єю з двома дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із рішення Бориславського міського суду Львівської області від 21 квітня 2017 року про розірвання шлюбу, з жовтня 2015 року сторони проживають окремо, через те, що відповідач почав зловживати спиртними напоями, часто влаштовував сварки та скандали, позивач була змушена з дітьми перейти проживати окремо. З врахуванням вище наведеного, можна ствердити, що спірна квартира придбавалась відповідачем [PERSON] для поліпшення житлових умов сім`ї, у якій на момент купівлі будинку уже було двоє малолітніх дітей, для їх спільного проживання. У подальшому сім`я проживала у спірній квартирі, спільно користувалась та утримувала її. За положеннями ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77,78 ЦПК) і це є її процесуальним обов`язком ( статті 12, 81 ЦПК). Тому, суд приходить до висновку, що спірна квартира придбана сторонами за час перебування в шлюбі за спільні кошти та з метою спільного проживання сім`ї, а тому квартира у відповідності до вимог ст. 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки у такому є рівними. Відповідно до ч.1-ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів заперечення проти позовних вимог щодо визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідачем [PERSON] суду не надано, а тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя хто заперечує проти визнання такого майна спільною власністю подружжя, в даному випадку на відповідача. Враховуючи встановлені по справі обставини, оцінюючи належність, допустимість, достатність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивач наполягає на задоволенні позову, тому суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 133 ЦПК України: судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач [PERSON] оплатила 2379 грн. судового збору. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено повністю з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору в розмірі 2379 грн. Крім цього, позивача [PERSON] просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1500 грн. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1- ч. 4 вказаної статті: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір-доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Така позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. Так, позивачем до позовної заяви було долучено опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом для надання правничої допомоги від 11.07.2019, однак такий опис робіт підписаний позивачем [PERSON] і жодних відомостей про адвоката в ньому не зазначено. Крім цього, в даному описі вказано, що загальна суми оплати адвокату становить 800 грн, з яких за надання трьох юридичних консультацій та підготовки цивільного позову - 1500 грн, тобто з розбіжностями в сумах. Таким чином, суд не може вважати достовірними наведені відомості (а.с.14). Також, позивачем долучена квитанція до прибуткового касового ордера №18 від 10.07.2019, згідно якої адвокат Канарєєв Іван Олегович прийняв від [PERSON] за надання юридичних консультацій та підготовки цивільного позову 1500 грн. Проте з даної квитанції не можливо точно встановити за складення якого саме позову сплачені позивачем кошти. Крім цього, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутній будь-який договір про представництво інтересів та надання правової допомоги між адвокатом Канарєєв Іваном Олеговичем та позивачем [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставною та необґрунтованою вимогу щодо стягнення витрат за правничу допомогу, а тому така вимога задоволенню не підлягає.

Outcome: partial