Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовною заявою до суду посилаючись на те, що 28 квітня 2010 року між ним та [PERSON] було розірвано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану було зроблено відповідний запис № 113 від 28 квітня 2010 року. Від шлюбу у них є син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею. Станом на сьогоднішній день виникла необхідність виїхати за кордон, проте отримати нотаріально посвідчену згоду батька на виїзд не має можливості, оскільки його місце перебування їй не відоме та останній раз вони бачились в м. Стаханов, ще до тимчасової окупації вказаної території. З моменту її від'їзду до м. Одеси - зв'язок між ними втрачений. Тому просить суд надати дозвіл на виїзд за кордон, в тому числі на тимчасово окуповану територію України, неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], строком на три роки з моменту ухвалення рішення. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти винечення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконкому Сєвєродонецької міської ради [PERSON] в судове засіданні не зявився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог і винесення заочного рішення не заперечує та просить розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач та представник третьої особи не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов'язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії паспорту серії номер ЕН 316607, виданого Стаханівським МВ УМВС України у Луганській області 23.03.2004 р., [PERSON], [INFO], є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 3-4). Згідно копії свідоцтва про народження серії 1-ЕД №278168 від 09.11.2004 року, [PERSON] народився 15.10.2004 р., батьком якої записаний [PERSON], матірю [PERSON] (а.с. 5). В копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД №099164 від 28.04.2010 року зазначено, що шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано, про що 28.04.2010 року складено відповідний актовий запис № 113 (а.с. 6). Задовольняючи позовні вимоги частково суд виходить з наступного: надання дозволу на виїзд за кордон [PERSON], без згоди його батька [PERSON], строком на три роки порушує права батька [PERSON] на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Так, відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, передбачено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими Правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно з положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, проїзним документом дитини є документ, що посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені, і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну в супроводі батьків або одного з батьків та інших осіб, за нотаріально посвідченою згодою другого з них. Враховуючи вищенаведені обставини, приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей. Враховуючи вимоги чинного законодавства, згідно якого, надання згоди на вивезення дитини за межі території України терміном понад один рік не передбачено, суд вважає за необхідне вказати максимальний термін перебування дитини за кордоном України в один рік з дня набрання рішенням законної сили. На підставі викладеного та

Outcome: partial