Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування вказаною квартирою. Позовні вимоги мотивовано тим, що квартира [ADDRESS] перебуває у особистій власності позивача, який є єдиним власником цієї квартири. Сторони у родинних відносинах не перебувають. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, проте не є власником нерухомого майна за місцем його реєстрації. Жодних правочинів із позивачем щодо користування квартирою [ADDRESS] відповідач не укладав. З серпня 2014 року відповідач не проживає за місцем його реєстрації, будь яких домовленостей, договорів з приводу користування квартирою між сторонами не існує, відповідач не приймає участі в утриманні квартири [ADDRESS] . Позивачу достеменно невідоме дійсне місце фактичного перебування відповідача, за останньою інформацією відповідач виїхав у серпні 2014 року на постійне місце проживання до іншого житла до АР Крим у м. Сімферополь. З моменту виїзду за власним бажанням на інше місце проживання позивач неодноразово звертався до відповідача засобами телефонного зв`язку із вимогами про зняття його з реєстрації, самостійно знятися з реєстраційного обліку відповідач бажання не виявляє, наразі останній контактів з позивачем не підтримує. Жодних перешкод у користуванні квартирою позивач відповідачу не створював, особистих речей у квартирі [ADDRESS] відповідача не має. Реєстрація відповідача призводить до суттєвого збільшення нарахування за надання комунальних послуг, при цьому позивач самостійно несе такі витрати, тому вважає доцільним захистити своє право власності. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2021 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання на 04.03.2021 року, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 28, 29). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. 02.03.2021 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, у заяві зазначила, що позивач підтримує свої позовні вимоги в повному обсязі, просить задовольнити позов. 19.02.2021 року відповідачем [PERSON] суду подана нотаріально посвідчена заява про визнання позовних вимог від 19.02.2021 року, у якій просить розглянути справу без його участі. За нормою ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. З урахуванням наведеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін по справі на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності від 23.05.2008 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним написом на правовстановлюючому документі від 02.06.2008 року за реєстровим № 44145 (а.с. 7). Відповідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 18.01.2021 року № 13962717, відповідач [PERSON] з 31 липня 2014 року станом на дату видачі довідки зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27). Про обставини не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] свідчать акти від 21.12.2020 року затверджені начальником ЖЕД № 1 (а.с. 9, 10). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Частиною 2 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як зазначає позивач, відповідач членом його сім`ї не являється та ніяких домовленостей з приводу користування вищевказаною квартирою між ними не існує, майно відповідача у спірному житловому приміщенні не знаходиться, витрат по утриманню квартири відповідач не несе, а реєстрація відповідача у квартирі порушує його права як власника квартири. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. 15 травня 2017 року Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи № 734/387/15-ц винесено постанову в якій суд зробив висновок, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. У поданій до суду заяві від 19.02.2021 року відповідач повідомляє, що у зв`язку зі зміною життєвих обставин у 2014 році ним було прийнято рішення переїхати до АР Крим у м. Сімферополь на постійне місце проживання, де він фактично проживає по теперішній час. У зв`язку із веденням ним господарської діяльності та щільного робочого графіку він не має можливості знятися з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] , тому він не має заперечень проти заявлених до нього позовних вимог про визнання його таким, що втратив право користування вказаною квартирою та підтримує задоволення позову. Таку заяву відповідач просить вважати заявою про визнання ним вимог по справі № 755/222/21. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, у спірній квартирі не проживає, угода щодо користування жилим приміщенням між сторонами не укладалась, майно відповідача у квартирі позивача не знаходиться, тому відсутні правові підстави для користування відповідачем спірним житловим приміщенням, реєстрація останнього порушує права позивача, як власника квартири. Також суд приймає до уваги визнання відповідачем позову, у зв`язку із чим приходить до висновку про задоволення позовних вимог. При подачі позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 6). Відповідно положень частини 1 ст. 142 ЦПК України, що кореспондується з частиною 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 420,40 грн., згідно квитанції № 68141 від 23.12.2020 на рахунок № UA478999980313141206000026005 УК у Дніпровському районі м. Києва, код ЄДРПОУ 38012871, МФО 899998 (а.с. 6). Відповідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у порядку розподілу судових витрат між сторонами з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 420,40 гривні, який був сплачений позивачем в дохід держави при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved