Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS], знявши її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Обґрунтовує позов тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], де вона зареєстрована та фактично проживає. Окрім того, у вказаній квартирі з 06 жовтня 2015 року також зареєстрована громадянка [PERSON], [INFO], яка є її далекою родичкою, однак протягом двох років остання у вказаній квартирі не проживає, та в квартиру не з'являється. Вказує, що факт реєстрації відповідача у її квартирі порушує її права в частині отримання субсидій на сплату комунальних послуг, а також впливає на розмір квартирної плати та інших витрат. З цих підстав позивач просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування зазначеним житловим приміщенням і зняти з реєстрації місця проживання. Позивач [PERSON] в судове засідання подала заяву, в якій просила слухати справу в її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, а саме шляхом надіслання судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до частини 11 ст. 128 ЦПК України, повторно до суду не з'явилася, не повідомивши про причини неявки. Будь-яких заперечень по суті спору від відповідача не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Як убачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17086167 від 17 грудня 2007 року, виданого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», а також копії свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 24 вересня 2007 року, виданого Міським бюро технічної інвентаризації м. Тернополя, квартира за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності належить [PERSON] За відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області від 07 грудня 2017 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З довідки № 3888 від 15 вересня 2017 року, виданої ДП «Фаворит-3», вбачається, що до членів сім'ї, що проживає за адресою: [ADDRESS], належать [PERSON], яка є власником квартири, та [PERSON] Згідно з актами перевірки паспортного режиму по вул. Бр. Гжицьких від 18 серпня 2016 року, 01 березня 2017 року та 20 вересня 2017 року у складі комісії паспортистів ДП «Фаворит-3», майстра дільниці та свідків (сусідів), які затверджені директором ДП «Фаворит-3», встановлено, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS]. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 3 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом не здобуто жодних доказів про поважність причин відсутності відповідача у спірному приміщенні понад один рік. За вказаних обставин судом установлено, що відповідач [PERSON] відсутня у квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних на це причин, тому відповідно до ч. 3 ст. 405 ЦК України втратила право на користування спірним житлом. З цих підстав вимоги позивача щодо визнання відповідача особою, яка втратила право на користування зазначеним житлом, є обгрунтованими і їх слід задовольнити. При вирішенні позову в частині вимог про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, суд виходить з наступного. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 3 п. 34 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання, тому окрема вимога про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою задоволенню не підлягає. Окрім того, враховуючи те, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 640 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР,

Outcome: partial