Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання [PERSON]» звернувся до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] профспілкової організації незалежної профспілки гірників України робітників Сєвєродонецького обєднання «Азот» про визнання відмови [PERSON] профспілкової організації НПГУ робітників Сєвєродонецького обєднання «Азот» у наданні згоди на звільнення [PERSON] незаконною, в якому посилається на те, що у звязку з несприятливою конюнктурою на ринку хімічної продукції, та зупинкою виробництва адипінової кислоти у цеху з виробництва кетонів та органічних кислот (КіОК), 02.07.2013 р. Правління [PERSON] «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ [PERSON]» прийняло рішення про скорочення 107 вакантних штатних одиниць та 134 штатних одиниць вказаного цеху. Згідно з додатком №2 до Протоколу засідання Правління підприємства, скороченню підлягала і штатна одиниця обліковця цеху, яку займала [PERSON] [PERSON] від 16.07.2013р. [PERSON] повідомила адміністрацію підприємства про те, що вона є членом [PERSON] профспілкової організації НПГУ робітників Сєвєродонецького обєднання [PERSON]». Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Тому, вісімнадцятого листопада 2014р. [PERSON] «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ [PERSON]» звернулося до ППО НПГУ робітників Сєвєродонецького обєднання «Азот» з письмовим поданням №01/ПП-299 про розірвання трудового договору з обліковцем цеху з виробництва кетонів та органічних кислот [PERSON] по п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності працівників. У вказаному поданні зазначалось, що в цеху КіОК дійсно відбулося скорочення штатних одиниць і чисельності робітників, в тому числі, і штатної одиниці обліковця цеху; а також, що [PERSON], відповідно до ст.49, була 16.10.2014 року попереджена про наступне вивільнення, і їй, одночасно з попередженням, була запропонована інша робота, які малась на підприємстві. В поданні теж повідомлялось про наступне. Вісімнадцятого жовтня 2014р. [PERSON] написала заяву про переведення її на роботу оператором хлорної установки цеху М-3, але 28.10.2014р. відмовилася від такого переведення оскільки, як вона зазначила, ця робота є тимчасовою. Шостого листопада 2014р. на підприємство надійшов цінний лист с заявою [PERSON] від 30.10.2014р. з проханням про її переведення на роботу охоронником відеоспостереження ДРБ. Однак, відповідно до наказу №0095-КД, 31.10.2014р. на це робоче місце був переведений інший працівник, про що робітницю було повідомлено листом від 12.11.2014р. Сімнадцятого листопада [PERSON] в черговий раз була ознайомлена зі списком вакансій на підприємстві, але згоди на переведення на інше робоче місце не надала. До подання додавались копії документів, які підтверджували зазначені факти. Втім, первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Сєвєродонецького обєднання «Азот» відмовила в наданні згоди на звільнення [PERSON], посилаючись на те, що вона надавала згоду на переведення її охоронником відеоспостереження ДРБ, а пізніше (20.10.2013р.) - охоронником ДРБ. Однак, підстави такої відмови не відповідають дійсності. Так, тридцятого жовтня 2014р. [PERSON], в черговий раз, була ознайомлена зі списком вакансій вільних робочих місць і вакантних посад на підприємстві, про що свідчить її підпис в цьому списку. Слід зазначити, що вказаний список майже ні чим не відрізнявся від списку запропонованих [PERSON] вакантних робочих місць від 16.10.2014р., оскільки, в обох списках фактично вказувались одні і ті ж професії. Зі списком від 16.10.2014р. [PERSON] також була ознайомлена під розпис. В обох цих списках фігурувало робоче місце охоронника відеоспостереження ДРБ. Але, як при ознайомленні зі списком 16 жовтня, так і на протязі всього періоду від вказаної дати до кінця робочого дня 30 жовтня, [PERSON] не висловлювала свого бажання працювати за цією, або іншою професією. Втім, на це робоче місце просив переводу робітник РСЦ [PERSON], відповідно до його заяви від 27.10.2014р. Оскільки, з 16 по 30 жовтня включно [PERSON] не висловила свою згоду працювати за професією охоронника відеоспостереження ДРБ, то на це робоче місце 31.10.2014р. був переведений вказаний робітник РСЦ, про що робітницю було повідомлено листом від 12.11.2014р. Слід зазначити, що [PERSON] при ознайомленні зі списком вакансій, ніколи не висловлювала свого бажання працювати хоч би за якою запропонованою їй професією. В разі, коли вона приймала рішення про переведення на іншу роботу, то направляла свою заяву тільки по пошті. В даному випадку її заява надійшла на підприємство лише через тиждень після відправки, коли на вищевказаному робочому місці вже працював інший робітник. Тобто, при обставинах, коли [PERSON] фактично на протязі 15-ти діб не висловлювала свого бажання на її переведення охоронником відеоспостереження ДРБ, [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» не мало права відмовити в переведенні на це робоче місце іншому працівнику, а також не мало можливості чекати згоди [PERSON] до нескінченності. Другою причиною, на яку посилається ППО НПГУ у своїй відмові про надання згоди на звільнення, є той факт, що 20.11.2014р. [PERSON] надала згоду на переведення її охоронником ДРБ. Проте, в цій відмові не зазначено факту відмови позивачем в переведенні робітниці на вказане робоче місце. Такого факту і не могло бути через наступне. Лист про свою відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON], відповідач направив до [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» 01.12.2014р., а заява від [PERSON] про її згоду на переведення охоронником ДРБ надійшла до [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» також 01.12.2014р. Тобто, на момент відмови про надання згоди на звільнення [PERSON], ППО НПГУ було тільки відомо про заяву робітниці на переведення на інше робоче місце, але нічого не було відомо про згоду, або відмову на це роботодавця. Втім, посилаючись тільки на факт згоди Толокольнінової на її переведення на іншу роботу і не аналізуючи подальші дії роботодавця, відповідач відмовив [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» в наданні згоди на звільнення [PERSON] Тому позивач вважає, що відмова ППО НПГУ робітників Сєвєродонецького обєднання [PERSON]» у наданні згоди на звільнення [PERSON] є незаконною оскільки на підтвердження правомірності й обґрунтованості дій роботодавця по скороченню чисельності штату й майбутньому звільненню працівниці, профспілкової організації були надані всі необхідні документи. Також відповідачу були представлені докази того, що [PERSON] пропонувалася інша робота на підприємстві і пояснення того, чому переведення на іншу роботу не було здійснено. Однак, первинна профспілкова організація навмисно, не враховуючи фактичні обставини вивільнення [PERSON] та пояснення позивача, не надало згоду на її звільнення. Пізніше позивачем було надано доповнення до позову, де він зокрема зазначив, що Фактично ППО НПГУ зловживаючи своїми правами, обмежила прав роботодавця самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розклад на підприємстві, як-то зазначено у ст. 64 Господарського кодексу України. Таке положення прямо суперечить принципу взаємодії Професійних спілок, їх об'єднань з організаціями роботодавців на принципах соціального діалогу, що зазначено у ст.13.1 ЗУ «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності». У результаті безпідставної відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з [PERSON], працівниця здобула необґрунтовану перевагу при розгляді питання про її звільнення. Таким чином, вона фактично наділялася особливим правовим статусом, що відрізнявся від статусу іншого працівника, який не був членом ППО НПГУ, і трудовий договір з яким розривався на загальних підставах. Отже, порушувався конституційний принцип рівності осіб, при розірванні трудового договору. Також, у Правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-119цс15 зазначене наступне. Відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1,213 ЦПК України). За аналогією правило частини 7 статті 43 КЗпП України та частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слід застосувати й до передбачених частиною другою статті 252 КЗпП України, частиною четвертою статті 41 цього Закону випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників, членів виборних профспілкових органів до дисциплінарної відповідальності. У звязку з чим, позивач був вимушений звернутися з даним позовом до суду і просить визнати відмову ППО НПГУ робітників Сєвєродонецького об'єднання [PERSON]» у наданні згоди на звільнення [PERSON] незаконною. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні тим, що містяться в позові та доповненні до позову, просив суд задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у запереченнях проти позову, де зокрема зазначив, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту, оскільки рішення виборного органу - профспілкового комітету первинної профспілкової організації окремо не може бути оскаржено до суду, а його обґрунтованість оцінюється судом лише у межах трудового спору, з огляду на те, що предметом оскарження є відмова №1/12 від 01.12.2014р. виборного органу - профспілкового комітету ППО НПГУ робітників «Азот» у наданні згоди на звільнення [PERSON] з роботи на [PERSON] «Азот». ППО НПГУ робітників «Азот» є організаційною ланкою Незалежної профспілки гірників України. Вона не є органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування. Крім цього жодним законом України не передбачена можливість оскарження рішень виборних органів первинної профспілкової організації у суді. ППО НПГУ робітників «Азот» не укладала ніяких договорів із [PERSON] «Азот», які б передбачали можливість оскарження у суді рішень її виборних органів. Отже в даному випадку для задоволення заяви не має законних підстав оскільки законами України не передбачено оскарження рішень виборних органів первинної профспілкової організації у суді. Разом із тим порядок вирішення питання про обґрунтованість чи необґрунтованість відмови у наданні згоди на звільнення врегульовано трудовим законодавством і воно вирішується у межах трудового спору про поновлення на роботі, якщо звільнення проведене без такої згоди і його законність оскаржується. Існує численна судова практика коли у рішеннях за наслідками трудового спору про поновлення на роботу визнавали звільнення працівників правомірними з огляду на необґрунтованість відмови профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду України питання про обґрунтованість чи необґрунтованість відмови у наданні згоди на звільнення вирішується судом лише у межах трудового спору про поновлення на роботі і не може бути вирішено окремо від такого спору. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними в Ухвалі від 10 березня 2011 року по справі №6-9910св08, відмова в наданні згоди на звільнення є необґрунтованою коли відсутні посилання на порушення адміністрацією норм трудового законодавства щодо підстав та порядку звільнення. Не існує жодної підстави вважати незаконною Відмову №1/12 від 01.12.2014р. профспілкового комітету ППО НПГУ робітників «Азот» у наданні згоди на звільнення оскільки вона чітко обґрунтована саме вимогами чинного трудового законодавства. Згідно із ч.1 ст.2 ЗУ» «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» Професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Саме цією метою керувався профспілковий комітет ППО НПГУ робітників «Азот» надаючи Відмову №1/12 від 01.12.2014р. у наданні згоди на звільнення оскільки станом на день розгляду подання № 01/ПП-299 від 18.11.2014р. [PERSON]«Азот» - 01.12.2014р. не існувало законних підстав для звільнення у відповідності до вимог чинного трудового законодавства. 20.11.2014р. ППО НПГУ робітників «Азот» отримала від [PERSON] «Азот» подання за № 01/ПП-299 від 18.11.2014р. [PERSON] «Азот» про надання згоди або відмови на звільнення члена профспілкового комітету ППО НПГУ робітників «Азот» [PERSON] з роботи на [PERSON] «Азот» на підставі ч.1 ст40 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України у межах п'ятнадцятиденного строку та у присутності [PERSON] на своєму засіданні профспілковий комітет ППО НПГУ робітників «Азот» розглянув та вирішив відмовити у наданні згоди на звільнення. Підстави для відмови у наданні згоди на звільнення обґрунтовані вимогами ст.40 КЗпП України, які у даному конкретному випадку робили звільнення [PERSON] неможливим. Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У поданні №01/ПП-299 від 18.11.2014р. [PERSON] «Азот» стверджувалось, що [PERSON] було запропоновано роботу і вона нібито відмовилась від запропонованих вакансій. Проте під час засідання профспілкового комітету ППО НПГУ робітників «Азот» від 01.12.2014р. [PERSON] були надані документи, які повністю спростовують це твердження і доводять той факт, що станом на 01.12.2014 року [PERSON] надана згоду на переведення її на вакантну посаду, що виключає можливість її звільнення у порядку ст.40 КЗпП України. Зокрема 17.11.2014р. [PERSON] ознайомили з Переліком вільних робочих місць та вакантних посад від 17.11.2014р. [PERSON]«Азот». 19.11.2014р. отримала лист №01/ПП-294 від 12.11.2014р. [PERSON] «Азот» на заяву від 30.10.2014р. [PERSON], згідно з якою [PERSON] «Азот» відмовився перевести її на посаду охоронника відеоспостереження ДРБ [PERSON] «Азот» оскільки на цю посаду ще 27.10.2014р. було переведено іншу людину. Після отримання листа №01/ПП-294 від 12.11.2014р. [PERSON] «Азот» 20.11.2014р. [PERSON] повторно надала згоду на переведення на іншу роботу охоронника ДРБ [PERSON] «Азот», яка є вакантною згідно Переліку вільних робочих місць та вакантних посад від 17.11.2014р. [PERSON] «Азот». Про це [PERSON] «Азот» повідомлено заявою від 20.11.2014р. [PERSON] [PERSON] «Азот» отримав цю заяву 01.12.2014р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення № 9341200387630 та не заперечується згідно із змістом позову [PERSON] «Азот». Оскільки станом на 01.12.2014р. [PERSON] була надана згоду на переведення її на вакантну посаду, то підстав для звільнення у порядку ст.40 КЗпП України не існувало, а отже не існувало і підстав для надання згоди на таке звільнення оскільки це суперечило б вимогам ч.2 ст.40 КЗпП України і порушувало б законні права і інтереси [PERSON], захист яких є основною метою діяльності ППО НПГУ робітників «Азот». Тобто Відмова №1/12 від 01.12.2014р. профспілкового комітету ППО НПГУ робітників «Азот» у наданні згоди на звільнення є абсолютно обгрунтованою оскільки ґрунтується на фактичних обставинах і на вимогах ч.2 ст.40 КЗпП України. Не існує жодної законної підстави для визнання незаконною Відмови №1/12 від 01.12.2014р. профспілкового комітету ППО НПГУ робітників «Азот». Вислухавши представників позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовій договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до вимог ч.2 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу не пізніше як через місяць з дня одержання згоди профспілкового органу. Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Судом встановлено, що 02.07.2013р. Правління [PERSON] «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ [PERSON]» у звязку з несприятливою конюнктурою на ринку хімічної продукції, та зупинкою виробництва адипінової кислоти у цеху з виробництва кетонів та органічних кислот (КіОК), прийняло рішення про скорочення 107 вакантних штатних одиниць та 134 штатних одиниць вказаного цеху. Згідно з додатком №2 до Протоколу засідання Правління підприємства, скороченню підлягала і штатна одиниця обліковця цеху, яку займала [PERSON] (а.с.6-11). Листом від 16.07.2013р. [PERSON] повідомила адміністрацію підприємства про те, що вона є членом [PERSON] профспілкової організації НПГУ робітників Сєвєродонецького об'єднання [PERSON]» (а.с.12). Вказане також підтверджується копією посвідчення № 96 на імя [PERSON] (а.с.13). 18.11.2014 року [PERSON] «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ [PERSON]» звернулося до ППО НПГУ робітників Сєвєродонецького обєднання «Азот» з письмовим поданням №01/ПП-299 про розірвання трудового договору з обліковцем цеху з виробництва кетонів та органічних кислот [PERSON] по п.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності працівників. Де також було зазначено, що [PERSON], відповідно до ст.49 КЗпП України 16.10.2014р. була попереджена про наступне вивільнення, і їй, одночасно з попередженням, була запропонована інша робота, яка малась на підприємстві, однак остання відмовилася від запропонованих вакансій (а.с.14-15). 01.12.2014 року первинною профспілковою організацією НГПУ робітників «Сєвєродонецького обєднання [PERSON]» було надано відмову за вих.№ 1/12 від 01.12.2014 року у наданні згоди на звільнення [PERSON] з роботи на [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання [PERSON]» у звязку з тим, що вона неодноразово надавала згоду на переведення на вакантні посади запропоновані [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання [PERSON]» (а.с. 16-17). Надання згоди також підтверджуються наданими суду копіями заяв [PERSON] від 18.10.2014 року, 30.10.2014 року, 20.11.2014 року, що були направлені поштою (а.с. 34-39). Рішенням Сєвєродонецького міського суду по справі № 428/1148/15 від 17.04.2015 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, поновлено її на роботі у [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання [PERSON]» з наданням робочого місця відповідно до переліку вільних робочих місць та вакантних посад, стягнуто з [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання [PERSON]» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 4 072 (чотири тисячі сімдесят дві) грн. 08 коп., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 03.06.2015 року по справі № 428/1148/15 (Провадження № 22ц/782/195/15), що набрало законної сили з моменту оголошення - рішення Сєвєродонецького міського суду від 17.04.2015 року було змінено, абзац 2 резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Поновити [PERSON] на роботі в приватному акціонерному товаристві «Сєвєродонецьке об'єднання [PERSON]» на посаді обліковця цеху по виробництву кетонів та органічних кислот»; скасовано рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, ухвалене в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання [PERSON]» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнувши з приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання [PERSON]» на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 1500 гривень. В іншій частині рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 квітня 2015 року залишено без змін. Ухвалюючи зазначені рішення, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про обґрунтованість рішення профспілкових організацій про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору, зокрема і відмови первинної профспілкової організації НГПУ робітників «Сєвєродонецького обєднання [PERSON]» за вих.№ 1/12 від 01.12.2014 року, тобто профком при вирішенні питання про відмову в наданні згоди на звільнення діяв відповідно до чинного законодавства, в межах, визначених ст.43 КЗпП України. Доводи [PERSON] «Свєродонецьке обєднання [PERSON]» про те, що рішення профкому є незаконним, оскільки адміністрація надавала інформацію про наявність вакантних посад і була можливість перевести [PERSON] на іншу посаду, однак остання своєчасно не надавала згоди, спростовуються вищезазначеними рішеннями по справі № 428/1148/15 та матеріалами даної справи. Відповідно до ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають, зокрема, з трудових відносин. Трудові відносини полягають у відносинах працівників усіх підприємств, установ, організацій будь-якої форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, з фізичними особами. Нормами трудового законодавства, зокрема ст.232 КЗпП України, передбачено, що в судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, про зміну дати і формулювання причини (підстави) звільнення. Питання про поновлення на роботі за позовом [PERSON] уже вирішено у судовому порядку (рішення Сєвєродонецького міського суду по справі № 428/1148/15 від 17.04.2015 року та рішенням Апеляційного суду Луганської області від 03.06.2015 року, якими рішення профспілкових організацій про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору визначено, як цілком обґрунтованими) Доказів в підтвердження прийняття відмови ППО НПГУ робітників «Сєвєродонецького обєднання [PERSON]» з порушенням діючого законодавства суду не надано, а отже відсутні підстави для визнання його незаконним. Крім того за змістом Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в судовому порядку може бути оскаржено лише рішення профспілкового органу, в якому порушено вимогу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації. Відповідно до ч.6 ст.39 цього Закону рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Оскільки спірне рішення профспілкової організації при вирішенні питання про звільнення працівника з роботи має рекомендаційний характер, законом порядок його оскарження не передбачений, правова оцінка цього рішення була надана при вирішенні іншої цивільної справи, його оскарження в судовому порядку не передбачено законом, з урахуванням висновку колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ (ухвала від 11.03.2015 року по справі № 6-45386 св 14), суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання [PERSON]» про визнання відмови ППО НПГУ робітників «Сєвєродонецького обєднання [PERSON]» (рішення профспілки) незаконним, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Представником відповідача вимог щодо відшкодування судових витрат по справі не заявлялося.

Outcome: dismissed