Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що між нею та відповідачем укладено шлюб - 26 вересня 2015 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2942 Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, відносини в сім`ї погіршувалися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Також вказує, що свідком частих сварок та непорозумінь між ними є їхній малолітній син. На протязі тривалого часу вони з відповідачем проживають окремо, шлюбні відносини між ними остаточно припинилися, не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер. Вказує, що подальше збереження шлюбу неможливе, просить шлюб розірвати. Відповідно до повторного Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02.03.2021 року справу номер 466/8799/20 передано до розгляду судді Донченко Ю.В. В судовому засіданні позивач позовні вимоги, викладені в позовній заяві підтримала, зіславшись на обставини та факти, що вказані в позові. Також наголосила, що вони з відповідачем близько 2 років проживають окремо та пояснила, що шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені, оскільки відповідач не приділяє уваги сім`ї, крім того, на першому місці у нього гулянки з друзями. Відповідач в судовому засіданні не заперечив проти позову, погодився на розірвання шлюбу, оскільки близько 2 років вони з позивачкою проживають окремо і в них немає ніяких спільних інтересів. Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст.24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що близько 2 років сторони проживають окремо, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господаоства, шлюб носить формальний характер, збереження його є неможливим.. Згідно ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення для справи. Оскільки, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача, ніхто з них не бажає подальшого спільного проживання, шлюб існує формально, тому його слід розірвати. Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи при пред`явленні позову до суду позивачкою сплачено судовий збір у відповідності до п.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 908,00 грн. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сплачений нею судовий збір в розмірі 908,00 грн. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до такого висновку. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки позивачем всупереч ч. 8 ст. 141 ЦПК України, не надано будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження оплати витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн такі витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved