Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № VIV9А80000435 від 17.07.2008 [PERSON] отримав кредит у розмірі 27\~118, 19 доларів США на купівлю автомобіля, на оплату разових страхових платежів, комісії, винагороди за внесення фінансового інструменту та внесення в Державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,92% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.07.2013. \~ \~ \~ \~У забезпечення виконання зобов`язань по поверненню кредиту за вказаним договором позичальник передав у заставу власний автомобіль марки BMW 540i, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . \~ \~ \~ \~Оскільки позичальник не виконав зобов`язань по поверненню кредитних коштів та плати за користування кредитом станом на 14.03.2013 утворилась заборгованість у розмірі 28\~265, 37 доларів США. \~ \~ \~ \~ [INFO] позичальник помер. \~ \~ \~ \~27.03.2013 позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до позичальника про звернення стягнення та просив у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № VIV9А80000435 від 17.07.2008 звернути стягнення на предмет застави автомобіль. \~ \~ \~ \~Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку, як спадкоємець за законом, прийняла його мати [PERSON] , яка на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем. У зв`язку цими обставинами суд замінив відповідача [PERSON] на належного [PERSON] , а вказані вище вимоги банком були заявлені до неї. \~ \~ \~ \~Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2013 у справі №127/7234/13-ц позов задоволено частково. Суд вирішив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIV 9А80000435 від 17.07.2008 в розмірі 28265,37 доларів США звернути стягнення на предмет застави автомобіль. \~ \~ \~ \~В іншій частині позовних вимог, а саме у вимозі про вилучення та передачу предмета застави позивачу, відмовлено у зв`язку з тим, що на час розгляду справи, Автомобіль було передано на зберігання позивачу. \~ \~ \~ \~Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08.07.2013 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2013 скасовано та закрито провадження у справі. Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, володіючи інформацією, що відповідач помер до пред`явлення позову, повинен був закрити провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи), а не замінювати відповідача в порядку ст. 33 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.10.2013 року ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08.07.2013 року залишено без змін. Враховуючи вищевикладене, позивач вирішив звернутися до суду із позовом до спадкоємця померлого [PERSON] [PERSON] про визнання за позивачем права власності на автомобіль марки BMW 540i, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] за набувальною давністю. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та до участі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . У судове\~засідання учасники\~справи не з`явилися, хоча були судом повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, будь-яких заяв до суду не подавали, відповідач своїм правом на подання відзиву, а третя особа правом на подання пояснень не скористалися. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що від представника позивача не надходило заперечень щодо заочного розгляду справи, суд вважає необхідним розглянути справу без участі відповідача та ухвалити відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні достовірно встановлено, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ\~«ПриватБанк»,\~назву якого\~з 14.06.2018\~було змінено\~на АТ\~КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № VIV9А80000435 (а.с.11-16). \~ \~ \~ \~За умовами цього договору, [PERSON] було надано кредит у розмірі 27\~118, 19 доларів США, із яких 26\~321, 19 доларів США призначались для придбання позичальником автомобіля, а інша частина на оплату разових страхових платежів, комісії, винагороди за внесення фінансового інструменту та внесення в Державний реєстр. Кредит надано під процентну ставку 10,92 % річних, дата погашення кредиту 16.07.2013, розмір щомісячного платежу 838, 93 доларів США. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень п.14.2 договору у випадку смерті позичальника банк має право в односторонньому порядку зменшити розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством, або припинити дію даного договору датою отримання документів про смерть позичальника. \~ \~ \~ \~На забезпечення виконання зобов`язання позичальником передано у заставу транспортний засіб BMW 540i, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Предмет застави належав позичальнику на праві власності, що підтверджувалось свідоцтвом реєстрації транспортного засобу від 17.07.2008 (а.с.39). Тобто, предмет спору - транспортний засіб BMW 540i, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] було придбано [PERSON] за кошти, отримані в кредит від позивача у справі. При цьому, на укладення кредитного договору та передачу у заставу будь-якого майна, яке належить їй та [PERSON] на праві спільної власності, у тому чисті автомобіля BMW 540I, давала згоду [PERSON] , про що свідчить її заява (а.с.17). Згідно із відомостями Державного реєстру актів цивільного стану актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відсутній (а.с.125). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис за №2395, [PERSON] помер [INFO] (а.с.148). \~ \~ \~ \~У матеріалах спадкової справи №102/20012, наданих на вимогу суду, міститься претензія позивача від 13.04.2012, а також претензія ПАТ «Банк Форум» від 11.09.2012. Із заявою про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини після померлого ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Однак, зі змісту акту приймання автомобіля від 27.10.2008 вбачається, що після смерті [PERSON] спірний транспортний засіб було доставлено до вінницької філії банку батьком [PERSON] [PERSON] (а.с.79). Так, вказана особа своїм підписом засвідчила, що передає автомобіль і доручає передати його на реалізацію за ринковою ціною і направити виручені засоби на погашення заборгованості у випадку невиконання зобов`язань до 01.11.2008. Зі змісту розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що заборгованість за кредитом станом на 14.03.2013 становить 28\~265, 37 доларів США, з яких за тілом кредиту 26826, 01 доларів США, за процентами 63, 59 доларів США, за штрафом (фіксована частина) 31, 29 доларів США, за штрафом (відсоткова частина) 1344, 48 доларів США (а.с.18). При цьому, звертаючись до суду із позовом, банк стверджує, що він володіє автомобілем понад 11 років добросовісно, а тому просить визнати за ним право власності на нього за набувальною давністю у порядку ч.3 ст. 344 ЦК України. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 344 ЦК України встановлює правові підстави набуття права власності за набувальною давністю. Згідно з цією статтею особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». За набувальною давністю особа може набути право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Сам лише факт користування спірним майном не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України. Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. При цьому, відповідно до ч.1 ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. У даному випадку між позивачем та [PERSON] існували кредитні правовідносини, які не припинилися у зв`язку із його смертю, адже можуть бути виконані його правонаступниками. Згідно ж із ч.1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Законом чи договором передбачається перебування заставленого майна у володінні заставодавця, заставодержателя або третьої особи (ст. 9 Закону України «Про заставу»). У даному випадку позивач володіє спірним майном не безтитульно, а на підставі акту прийому автомобіля заставодавця, тобто у якості предмета застави - на законній підставі володіння чужим майном (за договором). При цьому, у межах кредитних правовідносин доля вказаного вище предмета застави не вирішена, хоча на нього заставодержатель може звернути стягнення у рахунок погашення цієї заборгованості, що частково могло б покрити вимоги позивача до спадкоємців [PERSON] . Суд звертає увагу позивача на те, що обов`язковою умовою для визнання володіння позивача добросовісним є безтитульність майна. Зокрема, володіння особою спірним майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. У даному випадку позивач володіє спірним майном на законній підставі як предметом застави, тобто за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Вказане виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Крім цього, під час розгляду справи позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що він володіє майном не за волею власника і не знав, хто є власником. У постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року в справі № 922/1574/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення. Банк вважає, що [PERSON] є належним відповідачем у справі, оскільки в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2013 року встановлено, що спадкоємцем після смерті [PERSON] є його мати [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини вона постійно проживала із спадкодавцем та заяв про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подавала (а.с.19, на звороті). Разом із тим, вказане рішення суду першої інстанції було скасовано відповідно до ухвали апеляційного суду Вінницької області від 08 липня 2013 року (а.с.22-23), яка залишена без змін відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року (а.с.24-25). Відтак, обставина щодо того, що [PERSON] є належним та єдиноможливим відповідачем у справі, підлягає доказуванню на загальних підставах. При цьому позивачу, було достеменно відомо, що автомобіль був у спільній власності інших осіб померлого [PERSON] , після якого відкрилась спадщина на частку в автомобілі, та [PERSON] , яка надавала згоду на укладення кредитного договору та на передачу придбаного транспортного засобу в заставу як спільного майна. Презумпція спільної власності подружжя позивачем не спростована, банком не доведено належними доказами, що кредитний договір укладено [PERSON] не в інтересах сім`ї. [PERSON] до участі у справі не залучена у якості відповідача, що є виключним правом позивача. У матеріалах справи відсутні також докази на підтвердження того, що у [PERSON] були відсутні спадкоємці за законом чи заповітом, у тому числі батьки ( [PERSON] та [PERSON] ), дружина ( [PERSON] ) тощо. При цьому, відсутність у матеріалах спадкової справи заяв про прийняття від спадщини чи про відмову від прийняття спадщини не може бути достатнім доказом на підтвердження того, що жодна особа не прийняла спадщину. Адже спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України). Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що жодна особа не проживала разом із [PERSON] на час відкриття спадщини. Відповідні клопотання позивачем не заявлялися. Крім цього, станом на день розгляду даної справи ні позивач, ні інші особи не звернулися до суду із заявою чи позовом про визнання спадщини відумерлою. Хоча, відповідно до ч.1 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них (ч.4 ст. 1277 ЦК України). Таким чином, з матеріалів справи не вбачається, що належна [PERSON] частка у спірному транспортному засобі не успадкована жодною особою, у тому числі територіальною громадою. Відтак, позивачем належними доказами не доведено всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, якій є необхідним для набуття права власності за набувальною давністю. Хоча, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1,2 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Згідно із ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на відсутність належних та достатніх доказів у матеріалах справи на підтвердження того, що спірний автомобіль не належить жодній особі на праві власності, що позивач ним володіє добросовісно та безтитульно, відсутність будь-яких клопотань з цього приводу від позивача, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, з метою недопущення покладення в основу рішення суду припущень, враховуючи, що відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed