Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 107564,79 гривень. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що [PERSON] відповідно до укладеного договору №DOXRRX03000129 від 13 квітня 2007 року отримав кредит у розмірі 2522,40 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 12.03.2008 року. Позичальник [PERSON] помер [INFO] , спадкоємцем якого є [PERSON] , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Станом на дату смерті позичальника - [PERSON] заборгованість останнього перед позивачем за кредитним договором №DOXRRX03000129 від 13 квітня 2007 року становить - 107564,79 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь і яка складається з наступного: 2522,40 гривень заборгованість за кредитом; 53720,25 гривень - заборгованість по відсотках; 741,60 гривень - заборгованість з комісії; 50580,54 гривень - заборгованість за пенею. Представник позивача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 62). Причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за відсутності представника позивача до суду не надходило. Згідно доповідних кур`єра Вугледарського міського суду Донецької області від 03 січня 2020 року, від 06 березня 2020 року, від 21 липня 2020 року та довідок оператора поштового зв`язку «Укрпошта» щодо повернення поштових відправлень за адресою проживання відповідача, зазначеною в позові та підтвердженою листом-відповіддю Відділу державної реєстрації Вугледарської міської ради №07-18/1092 від 25 листопада 2019 року, вручити судові повістки останньому про виклик до суду виявилось не можливим, оскільки фактично [PERSON] за даною адресою відсутній (а.с. 39, 43, 45-46, 51, 54, 60, 63). У зв`язку з викладеним Вугледарським міським судом Донецької області, з метою виклику відповідача в судове засідання та повідомлення про місце, дату та час розгляду справи, розміщено оголошення від 06 грудня 2019 року, від 21 лютого 2020 року, від 23 березня 2020 року та від 15 липня 2020 року на офіційній веб-сторінці Вугледарського міського суду Донецької області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (а.с. 42, 50, 59, 67). Однак, відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 66). Причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі доказами та документами, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно Анкети позичальника від 12 березня 2007 року [PERSON] , [INFO] , отримав кредит від позивача у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 6, 7-10). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №DOXRRX03000129 від 12 березня 2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] , станом на 11 жовтня 2019 року становить 107564 гривень 79 копійок, яка складається з наступного: 2522,40 гривень заборгованість за кредитом; 53720,25 гривень - заборгованість по відсотках; 741,60 гривень - заборгованість з комісії; 50580,54 гривень - заборгованість за пенею (а.с. 4-5). Згідно ухвали Вугледарського міського суду Донецької області від 20 вересня 2012 року як вбачається з актового запису про смерть від 21 вересня 2007 року [PERSON] помер [INFO] . Згідно повідомлень Вугледарської державної нотаріальної контори, після смерті [INFO] [PERSON] спадкоємці померлого не звертались, спадкова справа не відкривалась (а.с. 14). Позивач звертався до Вугледарської державної нотаріальної контори з претензією кредитора №73CDOLFZ05WA9 від 09 липня 2018 року, згідно з якою просили Вугледарську державну нотаріальну контору включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ (а.с. 21). Згідно листа Вугледарської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області №480/01-16 від 05 жовтня 2018 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с. 22). Позивач звертався до [PERSON] з листом-претензією №73CDOLFZ05WA9 від 09 вересня 2019 року, згідно з яким повідомив відповідача, що станом на дату смерті заборгованість позичальника - [PERSON] складає 106729,11 гривень (а.с. 23). Відповідно до статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року №594, позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ «Приватбанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ КБ «ПриватБанк» (а.с. 31-32). Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 598 К України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому за правилами частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. За змістом статей 1218, 1219 ЦК України зобов`язання боржника за договором позики не є таким, що нерозривно пов`язано з його особою. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною другою статті 1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Так, при вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 332/2936/16-ц (провадження № 61-9193св18). Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів не скористався. В оцінці поведінки та способу ведення справ банком судом враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України. Клопотань про витребування доказів від АТ КБ «ПриватБанк» не надходило. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року, постановленій в межах цивільної справи №306/486/17. Звертаючись до суду з позовною заявою та заявляючи вимоги про стягнення зі спадкоємця [PERSON] суми заборгованості, позивач посилається на ч. 3 ст. 1268 ЦК України, зазначаючи, що оскільки, останній на час відкриття спадщини постійно проживав разом зі спадкодавцем, що підтверджується копіями паспортів, у встановлений ст. 1270 ЦК України, строк, не заявив про відмову від неї, він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Як вбачається з наданих до суду копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 08 травня 2003 року Вугледарським МВ УМВС України в Донецькій області, та копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 11 березня 2002 року Вугледарським МВ УМВС України в Донецькій області, останні станом на 19 вересня 2007 року були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 12-13). Однак, наявність лише відміток у копіях паспортів про реєстрацію осіб за певною адресою не можуть бути належними доказами на підтвердження факту постійного проживання за такою адресою, в зв`язку з тим, що вказані документи містять лише дані про факт реєстрації місця проживання, а не про факт постійного проживання. Тому, хоча відповідач і був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , проте суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто день смерті спадкодавця, з ним фактично проживав, а як наслідок позивачем не доведено наявності підстав для визнання відповідача таким, що фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON] , на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Окрім того, з наданих до суду позивачем доказів неможливо встановити правовий статус квартири [ADDRESS] , у якій були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , а саме, визначити його власника та належність зазначеного нерухомого майна до спадкової маси. Більш того, згідно листа Вугледарської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, а ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 20 вересня 2012 року встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] спадкоємці померлого не звертались до нотаріальних органів з заявами про прийняття спадщини, спадкова справа не відкривалась. Жодних доказів прийняття відповідачем спадщини після смерті [PERSON] , складу цього спадкового майна, а також його вартості для визначення меж відповідальності спадкоємця, позивачем суду не надано Також позивачем не надано суду доказів того, що єдиним спадкоємцем всього майна належного померлому позичальнику є саме [PERSON] . З огляду на викладене, зважаючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що єдиним спадкоємцем всього майна є саме відповідач, суд приходить до висновку, що вимоги позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат з оплати судового збору, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про не доцільність задоволення вимог даного позову в повному обсязі, у відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає будь-яких правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору, а тому в дані частині вимог позову слід відмовити. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного, ст. ст. 526, 598, 599, 629, 1054, 1218, 1219, 1268, 1281,1282 ЦК України,

Outcome: dismissed