Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач АТ КБ`ПРИВАТБАНК» 20 грудня 2019 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № KRP0SK00150247 від 17.01.2005 у розмірі 91245,13 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі зазначеного договору Відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши кредит у розмірі, передбаченому договором, а Відповідач не надавав своєчасно Банку кошти для погашення кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 19.11.2019 має заборгованість у розмірі 91245,13 грн., яка складається з боргу за кредитом у сумі 1836,13 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 18468,17 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у сумі 70940,83 грн. Посилаючись на те, що кредитним договором обумовлено, що він діє з моменту його укладення до повного виконання зобов`язань сторонами, в силу положень ч.1 ст.631 ЦК України, згідно з якою строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору, Позивач просить стягнути заборгованість у повному розмірі за весь час дії договору. Також просить стягнути на свою користь судовий збір у розмірі 1921,00 грн. Справу позивач просив розглядати без участі свого представника, не заперечуючи при цьому проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою від 27 січня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Отримавши копію позовної заяви, Відповідач подав відзив на позов, про задоволення вимог позивача заперечує, посилаючись на те, що за вказаним договором Банк дійсно надав йому строковий кредит у сумі 10000 грн. під 3,34 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з терміном погашення кредиту - 17 січня 2007 року. Він щомісяця згідно з встановленим графіком сплачував банку по 615,32 грн., а останній платіж за графіком становив 668,36 грн. За порушення термін сплати на кілька днів банк нарахував йому пеню, яку він теж сплачував, і у січні 2007 року повністю виплати кредит. Сплату підтвердив копіями квитанцій. Зазначив, що розрахунок заборгованості,доданий позивачем до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом і не може підтверджувати існування тих чи інших операції. Також зазначив, що в забезпечення виконання зобов`язань по погашенню кредиту він надавав Банку в заставу легковий автомобіль Ніссан Максима [NUMBER] , ціна якого, як предмету застави складала 14853,44 грн. Після повного погашення кредитної заборгованості Банк надав згоду на скасування застави майна. Крім того, посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки позивач зазначає, що він перестав сплачувати кредит у січні 2007 року, то саме з цієї дати позивачу було достовірно відомо про порушення його прав, але ніяких заходів щодо повернення кредиту позивач до кінця 2019 року не вживав, не повідомляв його про існування боргу протягом 13 років. Відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності у три роки, оскільки у даному випадку, коли кінцевий строк погашення споживчого кредиту був визначений договором - 16.01.2007, то строк позовної давності за договором минув, а ніяких доказів перебігу, переривання, зупинення строку позовної давності позивач у своєму позові не навів. За клопотанням відповідача судом було витребувано докази у справі, зокрема щодо зняття обтяжень з автомобіля, який належав Відповідачу та був предметом застави за спірним кредитним договором, а також щодо продажу Відповідачем цього автомобіля. Належним чином повідомлений представник позивача в судове засідання не з`явився, надав додаткові пояснення, в яких зазначив, що в розрахунку боргу Банк врахував всі платежі Відповідача, але оскільки платежі робилися несвоєчасно, Банк нараховував подвійну ставку відповідно до п.3.2 Договору та штрафні санкції, що призводило до неповної сплати основного боргу (кредит, відсотки). Стосовно застави, представник позивача пояснив, що Банк не надав згоди на реалізацію предмета застави, і послався на Акт від 19.10.2016, згідно з яким начебто відповідно до пояснень матері заставодавця, він продав автомобіль, оскільки помилково вважав борг сплаченим. Щодо строку позовної давності, представник Банку зазначив, що п.3.2 Договору передбачена подвійна ставка на прострочену суму. Банк має право на подвійну ставку за останні 3 роки, яку нараховуватиме із суми боргу за кредитом - 1836,17 грн. /а.с.80/. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених ним у відзиві. Підтвердив, що дійсно брав споживчий кредит у сумі 10000 грн., який сплатив повністю, хоч іноді кошти банку надавав з невеликим простроченням. Автомобіль, що був заставний банку, як запорука виконання кредитним зобов`язань, продав, а отже впевнений, що Банк надавав згоду на скасування застави авто. При цьому пояснив, що довідку про погашення кредиту у Банку не брав. Вислухавши відповідача, розглянувши надані сторонами матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. 17.01.2005 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого згідно зі Статутом є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем [PERSON] дійсно було укладено Договір № KRP0SK00150247, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов`язався надати Позичальнику строковий кредит на строк до 16.01.2007 включно, в розмірі 10000 грн. на ремонт квартири із сплатою відсотків за його користування в розмірі 3,34 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Пунктом 1.2 Договору було встановлено обов`язок Позичальника щомісяця, починаючи з наступного за датою надання кредиту, з 17 по 21 число, надавати Банку грошові кошти за графіком по 615,32 грн., а останній платіж - у розмірі 668,36 грн. В забезпечення виконання зобов`язань по погашенню кредиту, відсотків Позичальник надає Банку в заставу транспортний засіб НИССАН МАКСИМА, [NUMBER] , 1990 року випуску, загальною вартістю 14853,44 грн. (п.2.1). Згідно з п.3.1 Договору, кошти, отримані Банком від позичальника, насамперед спрямовуються на для сплати пені, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - комісії по кредиту, далі - прострочених відсотків, далі - відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, а інша ( у тому числі і надана позичальником понад суми щомісячного платежу - спрямовується на погашення заборгованості за кредитом. Пунктом 3.2 Договору передбачено, що при порушенні терміну повернення кредиту позичальник зобов`язується сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі, подвійному від вказаного у п.1.1. Цим пунктом передбачено також, що у разі несвоєчасної сплати заборгованості по відсотках і комісії Банк має право нарахувати, а Позичальник - зобов`язаний сплатити Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. Відповідно до ст.ст.1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Встановлено, що Позивач виконав взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти на умовах вищевказаного договору у розмірі 10000 грн., чого Відповідач не заперечував, що вказує на наявність кредитних правовідносин між сторонами. Встановлені в судовому засіданні обставини витікають з правовідносин по належному виконанню зобов`язань та з недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язання і наслідків, які виникають при неналежній відмові. Водночас, суд враховує, що відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Наданими Відповідачем квитанціями про погашення кредиту, підтверджується, що він свої зобов`язання повністю не виконував, оплату за кредитним договором не завжди здійснював своєчасно. Так, за умовами Договору кошти повинні були сплачуватись Позичальником Банку в період з 17 по 21 числа кожного місяця, а згідно з квитанціями оплата здійснювалася 22 серпня, 26 вересня, 31 жовтня, 23 листопада, 23 грудня 2005 року, 24 березня, 23 жовтня 2006 року. З наданого Позивачем розрахунку видно, що залишок простроченої заборгованості за кредитом почав утворюватись, починаючи з 24.05.2005, і станом на час проведення розрахунку - 19.11.2019 становив 1836,13 грн. За умовами Договору на суму залишку заборгованості по кредиту нараховувались відсотки за користування кредитом у розмірі 3,34 % на місяць, і станом на 19.11.2019 вони досягли 18468,17 грн. Також відповідно до п.3.2 Договору Позичальником була нарахована пеня із розрахунку 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, яка станом на 19.11.2019 склала 70940,83 грн. /а.с.5-6/. Доказів повної відсутності заборгованості за кредитним Договором Відповідач суду не надав. Витребуваними за його клопотанням доказами не підтвердився факт надання Банком згоди на скасування застави належного Відповідачу автомобіля НИССАН МАКСИМА, [NUMBER] . Так, за інформацією приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіди Н.М. ним не було здійснено будь-яких дій щодо зняття заборони відчуження з автомобіля НИССАН МАКСИМА, [NUMBER] , що належить [PERSON] , наданий ним в заставу ПАТ АК «ПРИВАТБАНК» в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № KRP0SK00150247 від 17.01.2005 /а.с.70/. За відомостями, отриманими судом від Територіального сервісного центру МВС № 1243, за [PERSON] автомобіль НИССАН МАКСИМА, [NUMBER] , не зареєстровано, інформація про накладання та зняття заборони на відчуження цього транспортного засобу в Центрів відсутня /а.с.85/. З розширеного витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо обтяження вказаного вище автомобіля, видно, що запис автоматично вилучений по завершенню п`ятирічного терміну зберігання /а.с.87/. Тому суд критично ставиться до заперечень Відповідача в частині зняття з предмету застави заборони відчуження за згодою Банка в зв`язку з повним погашенням ним заборгованості за кредитним договором, забезпеченим заставою належного йому автомобіля, у зв`язку з чим, суд погоджується з наявністю у Відповідача заборгованістю по кредитному договору. Разом з тим, суд вважає частково обґрунтованим посилання Відповідача на сплив строку позовної давності за даним кредитним договором. Так, статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з приписами ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Разом з тим, між позивачем та відповідачем письмовий договір про збільшення строку позовної давності не укладався. Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки п.1.1 укладеного між сторонами у справі Договору від 17.01.2005 визначено строк сплати останнього платежу 16.01.2007 року, то з 17.01.2007 почався перебіг строку позовної давності за цим договором. Як зазначалось вище, з позовом до суду позивач звернувся тільки 20.12.2019, тобто за межами строку позовної давності. Положеннями ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас, суд враховує, що пунктом 3.2 кредитного Договору № KRP0SK00150247 від 17.01.2005 передбачено, що при порушенні терміну повернення кредиту позичальник зобов`язується сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі, подвійному від вказаного у п.1.1. Договору, тобто передбачена подвійна ставка на прострочену суму. Тому, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, яка неодноразово звертала увагу судів на те, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. З огляду на правову позицію Верховного Суду, суд вважає за доцільне до даних правовідносин застосувати положення ч.2 ст.625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права Велика палата Верховного Суду у справі 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тому суд не погоджується з позицією Відповідача щодо спливу строку позовної давності за всіма вимогами банку, та вважає, що строк позовної давності щодо відсотків за користування кредитом, передбачених пунктом 3.2 кредитного Договору не закінчився. За таких обставин, суд погоджується з тим, що Банк має право на подвійну ставку за останні 3 роки, і з розрахунком позивача, що, виходячи із суми боргу за кредитом - 1836,17 грн. і подвійної ставки відсотків, за три роки ця сума становитиме 4415,62 грн. (3,34 % х 12 місяців х 2) х 3 роки х 1836,17 грн., та вважає, що ця сума підлягає стягненню з відповідача. На підставі вищезазначеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 92,96 грн.

Outcome: partial