Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, квартирою № 6 по вулиці Тісній, 11 в місті Тернополі, і визнання за нею, [PERSON], та її дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], права на реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі. Обґрунтовує позов тим, що з 2002 по 2012 рік перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого народилося двоє дітей. Діти після розірвання шлюбу проживають із нею в зазначеній квартирі. Квартира набута за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, покупцем за яким є [PERSON] Відтак, позивач стверджує, що вона є співвласником цієї квартири. У квартирі зареєстрований брат її колишнього чоловіка відповідач [PERSON], на реєстрацію якого вона як співвласник квартири згоди не надавала. [PERSON] ніколи не проживав та не проживає по даний час у спірній кватирі, плати за користування жилим приміщенням та комунальними послугами не здійснює, не несе жодних витрат з утримання житлового приміщення, відмовляється добровільно знятися з реєстрації. Безпідставна реєстрація відповідача у спірній квартирі створює для позивача обмеження у праві розпорядження та користування жилим приміщенням, зокрема позбавляє її можливості оформити субсидії на оплату комунальних послуг. Крім цього, відповідач [PERSON], як співвласник квартири не дає згоди на реєстрацію місця проживання позивача та їхніх дітей у квартирі. З цих підстав позивач вважає, що вона, будучи співвласником квартири, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала з викладених у позовній заяві підстав та просила позов задовольнити,. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Зазначила, що квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута у 2005 році, в період перебування сторін у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу, покупцем за яким є [PERSON] Оскільки відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України право спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, презюмується, [PERSON] є співвласником зазначеної квартири, і законом не передбачено обовязку реєструвати право власності на неї. Будучи співвласником квартири, позивач має право на реєстрацію в ній свого місця проживання та місця проживання своїх дітей, та право вимоги про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки він більше одного року не проживає у [INFO]. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позову не визнав, підтримав подані письмові заперечення на позов, просив у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що право власності особи на нерухоме майно набувається з моменту державної реєстрації. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] Спір із приводу поділу майна подружжя судом не вирішений, договір оренди житлового приміщення між позивачем і відповідачем [PERSON] не укладався, а тому [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки не є ні власником, ні наймачем квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи у його відсутності не надходило. За вказаних обставин відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу в його відсутності на підставі зібраних у справі доказів. Судом досліджено надані сторонами докази та встановлено такі обставини: Сторони позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 19 травня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2012 року. Прізвище позивача після розірвання шлюбу [PERSON]. Від даного шлюбу в подружжя є двоє дітей дочка [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії 1?ИД номер 000433 від 11 лютого 2005 року, видане Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, та дочка [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії 1?ИД номер 075914 від 10 листопада 2008 року, видане Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], 28 грудня 2005 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив, належну [PERSON] чотирьохкімнатну квартиру № 6, що знаходиться в будинку №11 по вулиці Тісній у місті Тернополі. Як убачається з довідки про склад сімї, що проживає у житловому приміщенні/будинку, виданої 03 березня 2015 року ОСББ «Тісна 11», за адресою [ADDRESS], проживають уповноважений власник (співвласник, наймач) [PERSON], [INFO], та її доньки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В актах про встановлення складу осіб, що проживають у житловому приміщенні, складених 15 грудня 2015 року та 17 березня 2016 року комісією у складі голови ОСББ [PERSON], мешканців квартир № 1 та № 8 у будинку № 11 по вул. Тісній [PERSON], [PERSON], зазначено, що у квартирі [ADDRESS] без реєстрації проживають співвласник квартири [PERSON], [INFO], та її доньки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Інших осіб, проживаючих у вказаній квартирі не виявлено. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що приблизно до 2013 року протягом одинадцяти років працювала нянею сімї позивача, у звязку з чим кожного дня перебувала у квартирі [ADDRESS]. [PERSON] у цій квартирі не проживав. За цей час вона бачила його близько трьох разів десь у перших три роки її роботи. Він приходив у гості. Будь-яких його особистих речей, одягу, взуття тощо у квартирі вона не бачила. Протягом останніх трьох років вона вже не працює, але навідується до дітей близько 1 разу в тиждень і за цей період [PERSON] жодного разу у квартирі не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає на пятому поверсі будинку № 11 по вулиці Тісній в місті Тернополі, а [PERSON] на третьому поверсі того ж будинку. У квартирі [ADDRESS] з 2006 року проживали [PERSON], [PERSON] та їх діти. Протягом останніх трьох років у вказаній квартирі проживає тільки позивач [PERSON] з дітьми. Вона кожного бачить [PERSON] з дітьми біля підїзду, коли діти йдуть у школу, чи грають у дворі з її дітьми. [PERSON] вона бачила один чи два рази. Близько десяти років [PERSON] запитувала в неї, чи має вона знайомих, які б могли знайти їх родичу [PERSON] квартиру для проживання. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши наведені ними доводи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки: Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2012 рік. Квартира [ADDRESS] придбана у 2005 році на підставі договору купівлі-продажу, покупцем за яким є [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні стверджувала, що факт придбання квартири в період шлюбу свідчить про те, що вона є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а тому [PERSON] є співвласником зазначеної квартири, і доказуванню ця обставина не підлягає. Однак, із таким твердженням суд погодитись не може. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України має бути врахований судом при застосуванні цих норм права. Жодних доказів про те, що джерелом набуття квартири [ADDRESS] були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, позивачем суду не надано. Пояснення позивача про те, що квартира [ADDRESS] належала її матері [PERSON], яка була продавцем за договором купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2005 року, і [PERSON] ніяких грошей за неї не сплачував, не обгрунтовані та не підтверджені ніякими доказами. У провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про поділ майна подружжя. Предметом зазначеного позову є поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу, в тому числі квартири [ADDRESS], право власності на яку, як убачається з копії позовної заяви, [PERSON] просила визнати за [PERSON] Доказів про те, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] суду не надано. При цьому суд вважає, що акти про встановлення складу осіб, що проживають у житловому приміщенні від 15 грудня 2015 року та 17 березня 2016 року, в яких зазначено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], та довідка про склад сім'ї від 03 березня 2015 року, у якій поряд із записом про [PERSON] зазначено уповноважений власник (співвласник, наймач), не містять посилань на підставу таких записів, не є правовстановлюючими документами і не підтверджують право власності позивача на спірну квартиру. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки позивачем не доведено, що вона є співвласником квартири [ADDRESS], зазначена норма закону до даних правовідносин не підлягає. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак, право предявлення позову про визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право на користування житлом, має право власник житла. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували її право власності на квартиру [ADDRESS], а тому її вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою, не підлягає до задоволення. Щодо вимог [PERSON] в частині визнання за нею та її дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], права на реєстрацію місця проживання у [INFO] слід зазначити наступне: Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів затверджений Наказом МВС України від 22 листопада 2012 року № 1077. Відповідно до п. 2.2 цього Порядку для реєстрації місця проживання необхідно подати до відповідного органу Державної міграційної служби України визначений перелік документів, у тому числі документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сімї на реєстрацію місця проживання. Згідно з п. 2.3. цього Порядку відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі реєстрації місця проживання особи, що не є власником або співвласником житла, необхідна згода його власника (співвласників). Оскільки позивачем не надано доказів про те, що вона є співвласником квартири [ADDRESS], суд не знаходить підстав для визнання за нею права на її реєстрацію та реєстрацію малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у цій квартирі. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 386, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed