Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», від імені якого діє представник за довіреністю Кіріченко Віталій Михайлович, звернувся в суд з первісним позовом до відповідача [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної особи [PERSON] , про стягнення заборгованості, в якому просить, із врахуванням поданого уточнення позовних вимог, на підставі ст.ст.509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 56358,86 грн. за кредитним договором № б/н від 12.06.2013 року та судові витрати в сумі 1921,00 грн. В обґрунтування первісного позову вказує на те, що недієздатна особа [PERSON] , опікуном якого є відповідач, отримав кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, яким тривалий час користувався, проте не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконано. У зв`язку з цим виникла заборгованість в сумі позову, яка підлягає стягненню з опікуна. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної особи [PERSON] , подала зустрічний позов до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просить на підставі ст.ст.39, 40, 41, 203, 215 ЦК України визнати кредитний договір № б/н від 12.06.2013 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] недійсним, мотивуючи тим, що договір є нікчемним, оскільки укладений банком із особою, яка визнана недієздатною рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 29.07.2003 року, яке набрало законної сили 01.09.2003 року. Відповідач подала відзив на первісний позов та відзив на уточнений первісний позов, в яких просила у задоволенні вимог позивача про стягнення з неї кредитної заборгованості відмовити повністю з підстав нікчемності правочину, укладеного банком із недієздатною особою, та не схвалення його опікуном. Позивач подав відповідь на відзив, в якому просив уточнені позовні вимоги задоволити повністю, з мотивів у ньому наведених. Позивач подав відзив на зустрічний позов, в якому просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною особою, у порядку встановленому ст.221 ЦК України; факт отримання коштів за кредитним договором не спростований та не заперечується відповідачем, позичальник тривалий час користувався кредитними коштами та належним чином виконував зобов`язання; відповідно до ст.226 ЦК України опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив первісний позов задоволити в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити. В судовому засіданні відповідач та її представник проти первісного позову заперечили, просили у його задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримали, просили його задоволити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», позивачем у справі, найменування якого в наступному було змінено на АТ КБ «ПриватБанк», так як АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.7 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», 12.06.2013 року було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку кредитка «Універсальна» шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Як вбачається з банківської виписки по кредитному картковому рахунку [PERSON] , 12.06.2013 року позичальнику був наданий кредитний ліміт в сумі 4000 грн. і того ж дня зменшений до 300 грн., 13.01.2016 року кредитний ліміт було збільшено до 6000 грн. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ . Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором від 12.06.2013 року, станом на 22.01.2019 року загальна заборгованість по кредитному договору за невиконання умов договору складає 56358,86 грн., з яких: 4961,90 грн. заборгованість за тілом кредиту; 2792,11 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 45444,90 грн. нарахована пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) 2659,95 грн. Проте рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 29.07.2003 року, яке набрало законної сили 01.09.2003 року, [PERSON] визнаний недієздатним. Рішенням виконкому Овруцької міської ради Житомирської області № 301 від 15.10.20003 року над [PERSON] встановлено опіку, його опікуном призначено [PERSON] . Згідно з ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. У відповідності до ст.41 ЦК України недієздатна фізична особа немає права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє опікун. Згідно з ст.67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема відповідно до п.2 ч.1 цієї статті особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу (ч.1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3). Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У відповідності до ч.2 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до ст.226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними (ч.1). Дієздатна сторона зобов`язана повернути опікунові фізичної особи недієздатної особи все одержане нею за цим правочином, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування. Опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. Якщо майно не збереглося, опікун зобов`язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна (ч.3). Відповідно до ст.221 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо опікун, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявив претензій другій стороні. У разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним. Факти отримання позичальником недієздатною особою коштів банку за кредитним договором від 12.06.2013 року та тривалого користування ними підтверджуються наявною в матеріалах справи банківською випискою по кредитному картковому рахунку [PERSON] та не спростовані відповідачем. Зокрема з банківської виписки по кредитному картковому рахунку [PERSON] 5168755304843101 вбачається, що по кредитній картці було здійснено витрати за період з 21.08.2014 року по 21.03.2016 року в загальній сумі 5029,52 грн., за період з 22.03.2016 року по 18.07.2016 року в загальній 12938 грн. (всього на суму 17967,52 грн.) Відомості, наведені позивачем у доданому до позову розрахунку заборгованості за договором від 12.06.2013 року за період з 01.09.2015 року по 22.01.2019 року в графі «Витрати клієнтом кредитних коштів» (загальним підсумком всього на суму 13160,56 грн.), не можуть бути взяті судом за основу для встановлення загальної суми кредитних витрат позичальника, оскільки такий документ є похідним зведеним документом і не відображає повної первинної інформації щодо руху коштів по картковому кредитному рахунку [PERSON] , тим більше, що доданий до позову інший розрахунок заборгованості за договором від 12.06.2013 року за період з 12.06.2013 року по 31.08.2015 року графи «Витрати клієнтом кредитних коштів» взагалі не містить, натомість має графу «Залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)». Однак, згідно з відомостями, вказаними в розрахунку заборгованості за договором від 12.06.2013 року за період з 12.06.2013 року по 31.08.2015 року, в графі «Сума погашення за наданим кредитом», позичальник сплатив банку за вказаний період суму 2711,87 грн., а згідно з відомостями, вказаними в розрахунку заборгованості за договором від 12.06.2013 року за період з 01.09.2015 року по 22.01.2019 року, в графі «Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості», позичальник сплатив банку за вказаний період суму 11805,76 грн. Тобто всього за період з 12.06.2013 року по 22.01.2019 року було сплачено банку 14517,63 грн. Відповідач заперечує обставину схвалення нею спірного кредитного договору, стверджує, що дізналася про його укладення лише з первісного позову про стягнення кредитної заборгованості та у зв`язку з цим звернулася до суду із зустрічною вимогою про його недійсність. Наведеного позивачем не спростовано. Відтак, у суду відсутні підстави вважати кредитний договір, укладений банком з недієздатною фізичною особою, схваленим опікуном. Тому кредитний договір № б/н від 12.06.2013 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», є нікчемним правочином відповідно до ст.226 ЦК України і згідно з ст.215 ЦК України визнання його недійсним судом не вимагається. З огляду на вказане, у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним нікчемного кредитного договору слід відмовити, оскільки його недійсність прямо встановлена законом. А закон є самодостатнім і додаткового закріплення в судовому рішенні його положень не потребує. Частинами 4, 5 ст.216 ЦК України передбачено, що правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін (ч.4). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч.5). Позивач просить стягнути з опікуна заборгованість за нікчемним кредитним договором в повному обсязі. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відповідачем не заявлялася. Однак з цією вимогою позивача погодитися не можна, виходячи, з наступного. Проаналізувавши інформацію, яка міститься у розрахунках заборгованості за договором від 12.06.2013 року та банківській виписці по кредитному картковому рахунку [PERSON] , суд дійшов висновку, що станом на 22.01.2019 року (дату на яку здійснювався розрахунок позовних вимог), виходячи із сум витрат по кредитному картковому рахунку (всього на суму 17967,52 грн.) та сум, внесених на погашення кредитної заборгованості (всього на суму 14517,63 грн.), доведений борг по тілу кредиту складає 3449,89 грн. (17967,52-14517,63). Виходячи з норми ст.177 ЦК України гроші є майном. Відповідно до ч.3 ст.226 ЦК України опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином, тобто у даному випадку зобов`язаний повернути лише непогашене тіло кредиту. Якщо майно не збереглося, опікун зобов`язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна. Грошові кошти в сумі кредиту, які отримав недієздатна особа [PERSON] за нікчемним правочином не збереглися, а протилежного не доведено. Позивачем також не доведено, що вчиненню правочину та втраті майна, тобто витратам кредитних коштів банку, сприяла винна поведінка опікуна відповідача у справі. Відтак, відповідач з огляду на встановлені обставини справи та норму ч.3 ст.226 ЦПК України не зобов`язаний відшкодовувати кредит, наданий недієздатній особі. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову. Позивачем понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. Відповідач звільнена від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір». Тому

Outcome: dismissed