Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в якій просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № CNKUGL0000000001 від 23.04.2008 року в розмірі 34201,86 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру загальною площею 70,40 кв.м., житловою площею 44,9 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах. Виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі. Позов мотивований тим, що 23.04.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № CNKUGL0000000001 згідно з умовами якого він отримав кредит в розмірі 28200,50 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.04.2028 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони 23.04.2008 року уклали договір іпотеки № CNKUGL0000000001, згідно якого відповідачі надали в іпотеку вищевказану квартиру, яка належить відповідачам на праві власності. У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору відповідачем [PERSON] , утворилась заборгованість, яка станом на 04.09.2020 року становить 52148, 80 доларів США і складається з заборгованості за кредитом в сумі 20425,94 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 13310,71 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 465,21 доларів США, пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 17946,94 доларів США. Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості та кредитодавець може на свій розсуд вимагати будь яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач вказує, що заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитним договором становить 34201,86 доларів США (без врахування пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором). У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, позивачем 20.07.2020 року на підставі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» було направлено відповідачам вимогу про повернення у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів, комісії та штрафних санкцій та попереджено про намір кредитора задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки відповідачами було проігноровано вимогу про дострокове погашення суми заборгованості за договором, позивач звернувся до суду з даним позовом. Крім того позивач, посилаючись на ч. 3 ст. 39, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, просить виселити позивачів із житла, яке є предметом іпотеки. Позовна заява надійшла до суду 02 жовтня 2021 року. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачів, ухвалою суду від 12.10.2020 року було відкрито провадження у даній справі за загальними правилами позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. 28.10.2020 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому просить в задоволенні позову відмовити повністю посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності. Вказує, що позивач раніше, 10.05.2016 року, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором забезпеченого іпотекою, на яку він просить звернути стягнення. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 02.02.2017 року у справі № 737/383/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , з останнього було стягнуто заборгованість за кредитним договором № CNKUGL0000000001 від 23.04.2008 року в повному розмірі, враховуючи заборгованість за відсотками, комісійну винагороду та пеню. Вказане рішення суду набрало законної сили 28.02.2017 року. Зазначає, що позивач звернувшись до нього 10.05.2016 року з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому строк позовної давності для звернення стягнення на предмет іпотеки закінчився 10.05.2019 року. Крім того, відповідач не погоджується з розрахунком заборгованості за кредитним договором, зазначивши, що позивач неправомірно нарахував проценти, а також обумовлену в договорі неустойку після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України. Також вказує, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана не за кредитні кошти, а тому виселення з неї без надання іншого житлового приміщення неможливе. Звертає увагу на те, що надана в іпотеку квартира є єдиним житлом відповідачів, а тому підпадає під дію мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановленого Законом України №1304-VII від 03.06.2014 року 11.11.2020 року позивач надав відповідь на відзив, в якому вказує, що мораторій на стягнення майна громадян встановлений законом №1304-VII не є підставою для відмови для звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон не обмежує права іпотекодержателя на звернення в суд за захистом своїх прав з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, як і не обмежує суд можливості задовольнити заявлені вимоги. Рішення суду, в даному випадку, є визнанням права іпотекодержателя на відчуження майна, переданого в іпотеку, в майбутньому, після завершення мораторію. Також вважає, що раніше винесене рішення суду не припиняє дію кредитного договору, не позбавляє відповідача відповідальності за взяті зобов`язання за договором та не позбавляє кредитора права звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказує, що п. 1.1 кредитного укладеного між сторонами кредитного договору встановлений кінцевий строк виконання зобов`язань за договором 23.04.2028 року, у зв`язку з чим вважає, що позивач звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах строку дії договору та в межах строку позовної давності. Також вказує на правомірність нарахування процентів до повного погашення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що розмір на порядок сплати процентів за користування кредитом був погоджений сторонами в кредитному договорі, на даний час договір є чинним, відповідач суму боргу не повернув. 26.11.2020 року позивач [PERSON] подав суду заперечення, в якому не погоджується з доводами викладеними позивачем у відповіді на відзив. 30.11.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 8 грудня 2020 року. 08.12.2020, 20.01.2021, 11.02.2021, 26.02.2021 судовий розгляд справи відкладався за клопотанням сторін. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, просив застосувати строк позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та повністю відмовити в позові з підстав, зазначених ним у відзиві на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнають та просять в задоволенні позову відмовити. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що 23 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CNKUGL0000000001 відповідно до якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит в розмірі 25465,94 долл. США, а Позичальник зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом, сплачувати відсотки та комісії банку в порядку визначеному договором. Дата остаточного повернення кредиту визначена сторонами 23 квітня 2028 року. (а.с. 16). З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 23 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки квартири, предметом якого є нерухоме майно, трикімнатна квартира загальною площею 70.40 кв.м., житловою площею 44,90 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 22) У зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства Приватбанк змінив своє офіційне найменування на АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно до п. 16 Договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань передбачених кредитним договором вони не будуть виконані. У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити в рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання Предмету іпотеки, а також здійснення забезпечених іпотекою вимог. Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки визначено у п. 22 Договору іпотеки та передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. 2 лютого 2017 року Куликівським районним судом Чернігівської області винесено рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором CNKUGL0000000001 від 23.04.2008 року в розмірі 21947,27 доларів США. (а.с. 72) Дане рішення набрало законної сили 28.02.2017 року. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами частини першої статті 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Вказаний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справах № 6-57цс15 та № 6-58цс15, від 07 липня 2015 року у справі № 6-345цс15. У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-46 цс 15 та в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 200/7371 /17-ц (провадження № 61-41990 св 18). Також, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що є предметом іпотеки, хоча і придбана не за кредитні кошти надані в іноземній валюті за споживчим кредитом, але суду не надано доказів того, що у позичальника у власності є інше нерухоме житлове майно, а відтак суд приходить до висновку, що на неї розповсюджується дія мораторію, введеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Така обставина не позбавляє іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, а лише відстрочує виконання іпотекодавцем зобов`язання. У зв`язку із неналежним виконанням боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідач в своїх заявах по суті справи просив застосувати строки позовної давності. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і звернення до суду. Такими діями (шляхом пред`явлення судової вимоги) кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов`язання. Згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Судом встановлено, що рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2017 року у справі № 737/383/16-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № CNCUGL0000000001 від 23.04.2008 року Таким чином кредитор пред`явивши 10.05.2016 року позов про стягнення кредитної заборгованості на власний розсуд змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і з цього моменту почав свій перебіг строк позовної давності, якій закінчився 10.05.2019 року. В свою чергу, з вимогою до відповідачів про усунення про усунення порушення договору відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» АТ КБ «Приватбанк» звернувся 20.07.2020 року, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки» позивач звернувся до суду 02.10.2020 року, тобто позивач пропустив загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, а тому суд застосовує приписи частини четвертої статті 267 ЦК України, про що заявлено відповідачем, та відмовляє у позові. Також, суд не погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № CNKUGL0000000001 від 23.04.2008 року, на забезпечення якого позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного суду в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12\~(№\~14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Отже, позивач неправомірно нарахував проценти за користування кредитом після 10.05.2016 року, тобто після звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення з відповідача заборгованості за кредитом відповідно до ст. 1050 ЦК України. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, то відповідно не підлягає задоволенню позовна вимога про виселення відповідачів з квартири (предмета іпотеки), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , як похідна. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed