Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивач в березні 2017 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх вимог в позовній заяві посилалася на те, що йому, дружині, сину та онуку на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Син дружини від першого шлюбу [PERSON] запропонував позивачу та його дружині укласти договір довічного утримання, так як вони потребували сторонньої допомоги. Вони погодилися та підписали 27.07.2007 року договір. Однак як потім зясувалося, було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування частини квартири. Відповідач забрав усі документи та з того часу ніякої допомоги їм не надавав і де він знаходиться на теперішній час невідомо. Просив визнати недійсним договір дарування ? частини квартири [ADDRESS], укладений 27.07.2007 року між обдарованим [PERSON] та дарувальниками [PERSON] та [PERSON], посвідчений Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Позивач у судове засідання зявився. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що у 2006 році важко захворіла його дружина [PERSON]. ЇЇ син від першого шлюбу відповідач по справі запропонував свою допомогу та догляд за матірю. оскільки на той час вони обидва були вже похилого віку та не мали змоги самостійно здійснювати догляд один одного, вони погодилися. Відповідач запропонував оформити договір довічного утримання і вони з дружиною погодилися. Оформленням всіх документів займався саме відповідач, і вони, повністю довіряючи йому, не звертали уваги на те, що написано у договорі. З того часу відповідач до них не приходив, ніякої допомоги не надавав і навіть не приїхав на поховання матері, яка померла 28.10.2010 року. І тільки потому позивачу стало відомо, що ним та його дружиною було підписано не договір довічного утримання, а догові дарування частки кватири. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що при укладанні спірного договору волевиявлення позивача та його дружини було направлено виключно на укладання договору довічного утримання, а не договору дарування. На момент вчинення правочину позивач та його дружина помилялися щодо природи даного правочину. Позивач з дня укладання договору дарування та до теперішнього часу постійно проживає у спірній квартирі. Іншого житла не має. Є людиною похилого віку та потребує за станом здоровя стороннього догляду. Відповідач в судове засідання не зявився. Позивач не заперечував, щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, показання свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 12.07.2000 року, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS] (а. с. 6). Згідно довідки Департаменту дозвільних процедур міської ради № 3533 від 27.06.2017 року (а. с. 27) на теперішній час в квартирі [ADDRESS] зареєстровані 2 осои: [PERSON] уповноважений власник, [PERSON] син, співвласник. Згідно Свідоцтва про смерть серії І-КИ № 374813 (а. с. 8) [PERSON] померла 28 жовтня 2010 року. 27 липня 2007 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування (а. с. 52), відповідно до якого [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв в дар ? частку квартири [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 5-1583. Згідно довідки КЖЕП № 21 (а. с. 59) [PERSON], [PERSON] були зареєстровані за адресою: [INFO] з 2000 року. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, справа № 6-69цс14 від 18 червня 2014 року, відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України та ст. 229 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). У позовній заяві та у судовому засіданні позивач посилався на те, що відповідач запропонувала підписати угоду, за якою він буде доглядати його та його дружину, бо вони вже літні люди та потребують сторонньої допомоги, а після їх смерті йому у користування перейде належна їм частина квартири. В момент підписання договору дарування позивач був впевнений, що укладає договір довічного утримання, тобто договір дарування було укладено під впливом помилки. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] показали, що мати відповідача тяжко хворіла, і позивач і його дружина були людьми похилого віку, проживали одні та їм було важко доглядати одне за одним, відповідач у спірній квартирі не зявлявся, ніякої допомоги матері та позивачу не надавав, навіть не приїхав на поховання матері. Таким чином, у судовому засіданні знайшло підтвердження того що позивач та його дружина помилялися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо юридичної природи правочину, прав та обовязків сторін за цим договором, оскільки вважали такий правочин договором довічного утримання. На момент вчинення спірного правочину позивачу та його дружині було відповідно 71 та 85 років, їх стан здоровя був незадовільний, вони потребували сторонньої допомоги, і позивач і його дружина продовжували проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, спірна квартира є єдиним житлом позивача, тому враховуючи все вищевикладене, договір дарування повинен бути визнаний недійсним. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved