Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «Перший Український Міжнародний Банк», банк) 17 лютого 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №GP-5911421 від 22 січня 2014 року в розмірі 60973,63 грн. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 22 січня 2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк», та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № GP-5911421. Згідно з указаним договором відповідач отримала кредит у розмірі 22880 гривень. Кредитні кошти надавались відповідачу в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язалася сплачувати за користування кредитом відсотки в розмірі 15% річних. За обслуговування кредиту відповідач повинна була щомісячно сплачувати комісію у розмірі, вказаному в п. 2.8. Пропозиції від початкової суми кредиту, перерахованої банком за реквізитами підприємства торгівлі та страхової компанії згідно з Пропозицією. За повне або часткове прострочення повернення кредиту, сплати процентів, комісії у терміни, передбачені графіком платежів за кредитним договором відповідач повинна була сплатити банку штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Однак, зобов`язання за договором відповідач належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 07 лютого 2020 року заборгованість відповідача складає 60973,63 гривень, у тому числі: 12225,52 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1838,63 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 12851,70 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом, 34057,78 грн. - неустойка за несвоєчасне погашення заборгованості. Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов. Ухвалою судді від 16 березня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 15 квітня 2020 року на 11 год. 30 хв. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання в зазначену дату та час розгляд справи відкладено на 18 травня 2020 року на 14 год. 30 хв. У зв`язку з наданням відповідачу строку на подання відзиву розгляд справи відкладено на 18 червня 2020 року на 14 год. 30 хв. 15 червня 2020 року відповідач [PERSON] подала відзив, згідно з яким просила відмовити у задоволенні вимог позивача. Вважає позовні вимоги позивача незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволення, виходячи із наступного: Надані позивачем докази не відповідають вимогам належності, достатності та достовірності, а тому не можуть слугувати підтвердження існування боргу. Зокрема у п. 2.7 наданої позивачем копії Пропозиції укласти договір (оферті) зазначено, що способом надання кредиту є банківський переказ на рахунок [NUMBER] , відкритий у АТ «Банк Ренесанс Капітал». Проте із долученого до матеріалів справи меморіального ордеру №1563135 від 22 січня 2014 року вбачається перерахування коштів на інший рахунок, відкритий не в АТ «Банк Ренесанс Капітал», а ПАТ «ПУМБ», який став правонаступником лише у 2016 році. При цьому, і платником, і отримувачем коштів зазначено [PERSON] . Тому відповідач вважає, що вказаний меморіальний ордер не підтверджує виконання банком узятих на себе зобов`язань із надання кредиту, а відтак факт отримання [PERSON] у кредит коштів у зазначеній у позовній заяві сумі залишається не доведеним, оскільки за нормами п. 2 ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір є укладений з моменту передання грошей. Копія Основних умов кредитування та страхування не містить дати, що ставить під сумнів проінформованість позичальника із умовами кредитування за конкретним договором, а також їх чинність на момент його укладення. Більше того, не доведеним залишається той факт, що саме ті Основні умови кредитування, копії яких долучені до позовної заяви, разом із Пропозицією укласти договори (офертою) складають кредитний договір. До того ж, відповідач раніше вже користувалась кредитними послугами банку (кредитний договір № 26253018712863 від 16.11.2011). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови кредитування, відсутність у кредитному договорі домовленості сторін про сплату штрафних санкцій за користування кредитними коштами, надані банком Пропозиції укласти договори (оферта) від 22.01.2014 не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Виписка з рахунку [PERSON] із зазначенням суми заборгованості відповідача та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором № GP- 5911421 від 22.01.2014 виконана у довільній формі та не є первинним документом. Виписки за особовими рахунками за період з 22.01.2014р. по 14.11.2016р. та з 14.11.2016р. по 03.02.2020р. стосуються рахунків, відмінних від того, на який відповідно до Пропозиції укласти договір (оферті) підлягали перерахуванню кошти, надані у кредит та не дають можливості встановити період, за який утворився борг, його складові, зокрема проценти (розмір процентної ставки), неустойки (вид та розмір застосованої нені чи штрафу), комісії). Позивачем пропущено строк позовної давності. Із наданої позивачем копії Пропозиції укласти договір вбачається виконання зобов`язань частинами - щомісячними платежами до 22 числа кожного місяця. Відтак, початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту порушення строку погашення кожного чергового платежу. Таким чином, до позовних вимог про стягнення заборгованості по кожному із щомісячних платежів підлягає застосуванню загальна позовна давність у три роки, а до позовних вимог про стягнення штрафних санкцій - спеціальна в один рік, що починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією зазначила, що вони є несправедливими умовами кредитного договору, а тому не підлягають до задоволення, оскільки не відповідають вимогам п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168. Аналогічні висновки у своїй постанові виклав Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-174цс16. Ухвалою суду від 18 червня 2020 року витребувано у АТ «Перший Український Міжнародний Банк» оригінали Пропозиції укласти договори (оферта) від 22 січня 2014 року та Основних умов кредитування та страхування, копії яких долучено до матеріалів справи. Розгляд справи відкладено га 20 липня 2020 року на 15 год. Копія зазначеної ухвали отримана позивачем 06.07.2020р., однак не виконана, оригіналів зазначених документів суду не надано. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, однак у позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. У судовому засіданні представник відповідача підтримала письмовий відзив на позов та просила, враховуючи викладені в ньому мотиви, відмовити в задоволенні позову . Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 22 січня 2014 року між АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», та [PERSON] укладено кредитний договір №GP-5911421 шляхом підписання відповідачем Пропозиції укласти договори (оферта) (далі - Пропозиція). Зокрема, в тексті пропозиції зазначено, що [PERSON] (ділі - Клієнт, Позичальник, Страхувальник) пропонує АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (далі - Банк) та ПрАТ «УАСК «АСКА-Життя», від імені якого на підставі агентського договору діє Банк, на умовах, зазначених у цій пропозиції, а також відповідно до чинних Загальних умов договорів, відкриття та ведення рахунків Банку (далі - «Умови»), які разом з умовами є невід`ємною частиною цієї Пропозиції й чинних Правил добровільного страхування життя Страховика № 003.2 від 30.12.2003р., зареєстрованих Держфінпослуг 20.02.2004 №0104169 (далі - Правила страхування): 1) укласти з нею договір про надання споживчого кредиту на умовах, викладених у ч. 2 цієї пропозиції з метою надання їй коштів на загальні споживчі цілі, оплати комісійної винагороди банку за переказ коштів у розмірі, визначеному в п. 2.6 цієї Пропозиції (далі - Разова комісія), сплати ціни Договору страхування; 2) укласти з нею Договір карткового рахунку; укласти з нею Договір страхування. Цією пропозицію, засвідченою особистим підписом, [PERSON] підтвердила, що в день подання цієї Пропозиції вона ознайомлена з останньою чинною редакціїю Умов з усіма змінами, Правил користування платіжними картками Банку та Тарифами банку, отримала від Банку автентичний примірник (оригінал) цієї пропозиції разом із Графіком платежів, Умовами та тарифами, що підтверджуються її підписом та підписом уповноваженої особи банку, а також уповноважила та надала Банку доручення в порядку договірного списання списувати з будь-якого рахунку, відкритого, чи того, який буде відкрито на її ім`я у Банку, грошові кошти для погашення суми кредиту, заборгованості, що виникла на підставі Договору карткового рахунку. Загальних умов договорів, відкриття та ведення рахунків Банку позивачем не надано. Натомість позивачем долучено копію Основних умов кредитування та страхування, в яких зазначено, що вони є невід`ємною частиною пропозиції [PERSON] № 85018712863 від 16.11.2011р. Разом із тим, предметом даного позову є стягнення заборгованості за кредитним договором GP-5911421 від 22.01.2014р. У пукнті 2.1 Пропозиції зазначено номер кредитного договору - GP-5911421, під текстом - дату його укладення - 22 січня 2014 року. Відповідно до п. 2.2. Пропозиції сума кредиту становить 22880 грн. Пунктом 2.3. Пропозиції передбачено, що строк кредиту становить 48 місяців. Згідно з п. 2.5. Пропозиції розмір процентної ставки становить 15% річних. Пунктом 2.6 Пропозиції визначено, що за переказ коштів (разова комісія) становить 0,00 грн. У пункті 3.1 договору зазначено номер Договору карткового рахунку - 2625028712563. У графіку платежів, наведеному в кінці Пропозиції зазначено розмір щомісячних платежів за період з 22.01.2014р. року до 22.01.2018р. - 1254,34 грн. щомісяця та 1254,24 грн. останній платіж, а також комісія за обслуговування кредитної заборгованості по 617,76 грн. щомісяця. Відповідно до умов зазначеного договору відповідачу надано кредит у розмірі 22880 грн., що підтверджується випискою за особовими рахунками з 22.01.2014р. до 14.11.2016р. Номер особового рахунку, зазначений у вказаній виписці - 2625028712563, на який зараховано вказану суму коштів, є ідентичним зазначеному в договорі №GP-5911421, зокрема в пункті 3.1. 19.07.2016 року АТ «Банк Ренесанс Капітал» було припинено шляхом приєднання до АТ «Перший Український Міжнародний Банк»; на баланс АТ «Перший Український Міжнародний Банк» було передано заборгованість за кредитними договорами, укладеними із АТ «Банк Ренесанс Капітал», у тому числі і за Кредитним договором № GP-5911421 від 22.01.2014 року, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Відповідач, починаючи з лютого 2016 року належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та відсотків, унаслідок чого виникла заборгованість. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за договором кредиту №GP-5911421 від 22 січня 2014 року станом на 07 лютого 2020 року розмір заборгованості відповідача складає 60973,63 грн., у тому числі: 12225,52 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1838,63 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 12851,70 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом, 34057,78 грн. - неустойка за несвоєчасне погашення заборгованості. 13 квітня 2018 року банк направив [PERSON] письмову вимогу про стягнення заборгованості в розмірі 28139,58 грн., однак добровільно ця заборгованість відповідачем не сплачена. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов договору від 22.01.2014р., що укладений між сторонами, банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, (які були чинними станом на день укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частиною 1 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно зі ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що кредитний договір №GP-5911421 від 22 січня 2014 року був укладений строком на 48 місяців, однак відповідач [PERSON] у зазначений строк кредитні кошти в повному обсязі не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої станом на 07 лютого 2020 року складає: за тілом кредиту - 12225,52 грн., за відсотками за користування кредитом - 1838,63 грн. Разом з тим, вимоги про стягнення комісії та неустойки суд вважає необгрунтованими. Зокрема, пункт 2.8 Пропозиції, на який позивач посилається в позовній заяві як на підставу стягнення комісії, передбачає найменування кредитного продукту - Кредит на загальні цілі GP Standart Міні Макс Promo (4В) банківський переказ, проте жодних умов щодо сплати комісії не містить. До цього ж пункту 2.8 Пропозиції відсилає й п. 2.3.2 Основних умов кредитування та страхування, однак, як вище вже зазначалося, ці Основні умови є невід`ємною частиною пропозиції [PERSON] № 85018712863 від 16.11.2011р., а не № GP-5911421 від 22.01.2014р. З цих же підстав не підлягає стягненню 34057,78 грн. неустойки за несвоєчасне погашення заборгованості, оскільки умовами підписаної позивачем пропозиції від 22.01.2014р. її сплата не передбачена. Основні умови кредитування та страхування, підписані відповідачем, п. 2.5.2 яких передбачає сплату штрафу в розмірі 10% від простроченої суми, стосуються іншого договору, зокрема пропозиції № 85018712863 від 16.11.2011р., а не від 22.01.2014р., на підставі якого з нею укладено договір про надання споживчого кредиту № GP-5911421, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у справі, яка розглядається. Жодних інших доказів, які б передбачали розмір та порядок нарахування і сплати та неустойки за умовами договору № GP-5911421 від 22.01.2014р., позивачем не надано. З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за комісією в розмірі 12851,70 грн. складається зі щомісячних платежів у розмірі 617,76 грн. щомісячно. Такий розмір комісії зазначений у графіку платежів, наведеному в кінці Пропозиції, в якому визначено розмір щомісячних платежів за період з 22.01.2014р. року до 22.01.2018р. та зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 617,76 щомісяця. Обслуговування кредиту є послугою, що супроводжує кредит, компенсацією сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним, тому підстави стягнення з позичальника в користь банку комісії за обслуговування кредиту відсутні. До такого висновку, з урахуванням положень ст. 42 Конституції України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, дійшов Верховний Суду України в постанові від 16.11.2016р. (справа № 6-1746цс16) і ця позиція підтримана в постановах Верховного Суду, зокрема в постанові від 20.02.2019р. у справі № 666/4957/15-ц. Комісія за обслуговування кредиту не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідно до ст. 11 цього Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умова договору про сплату такої комісії є нікчемною. При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що призначення комісії за обслуговування кредиту є відмінним від дій, вказаних у п. 3.6 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а тому підстави для стягнення комісії у розмірі 12851,70 грн. відсутні. За таких обставин судом установлено обгрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості відповідача за тілом кредиту та за відсотками за користування кредитом. Доводи відповідача про те, що долучена до матеріалів справи копія меморіального ордеру №1563135 від 22 січня 2014 року не підтверджує виконання банком узятих на себе зобов`язань із надання кредиту і факт отримання [PERSON] у кредит коштів у зазначеній у позовній заяві сумі залишається не доведеним, суд вважає необгрунтованими, оскільки надання АТ «Банк Ренесанс Капітал» кредиту в розмірі 22880 грн. підтверджується випискою за особовими рахунками з 22.01.2014р. до 14.11.2016р., причому номер особового рахунку, зазначений у вказаній виписці - 2625028712563, на який зараховано вказану суму коштів, є ідентичним зазначеному в договорі №GP-5911421, зокрема в пункті 3.1. Ненадання позивачем оригіналів Пропозиції укласти договори (оферта) від 22 січня 2014 року та Основних умов кредитування та страхування на вирішення справи не вплинуло, оскільки в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені їх копії, з копії цієї пропозиції вбачається, що [PERSON] своїм підписом підтвердила, що в день подання цієї Пропозиції вона отримала від Банку автентичний примірник (оригінал) цієї пропозиції, а Основні умови кредитування та страхування судом оцінені як неналежний доказ у справі, оскільки вони стосуються іншого договору, укладеного з [PERSON] , зокрема пропозиції № 85018712863 від 16.11.2011р., а не від 22.01.2014р., на підставі якої з нею укладено договір про надання споживчого кредиту № GP-5911421, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у справі, яка розглядається. Разом із тим, відповідач у відзиві заявила про застосування строку позовної давності. Згідно з правовою позицією Верхового Суду України, викладеною в постанові від 19.03.2014 року (справа № 6-20цс14), у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Відповідно до умов Кредитного договору № GP-5911421 від 22.01.2014р. року погашення заборгованості за кредитом здійснюється до 22 числа кожного календарного місяця в період з 22.01.2014р. року до 22.01.2018р. Згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним договором №№ GP-5911421 від 22.01.2014р. заборгованість відповідача за тілом кредиту в розмірі 12225,52 грн. була нарахована позивачем за період з 22.03.2016 року до 22.01.2018 року, а заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 1838,63 грн. - за період з 22.04.2016 року до 22.01.2018 року. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, а тому стягненню підлягає сума заборгованості у межах строку позовної давності (за три роки до звернення до суду з позовом, тобто, починаючи з 17.02.2017 року): за тілом кредиту - у розмірі 7055,07 грн., за відсотками за користування кредитом - у розмірі 591,78 грн. При цьому суд звертає увагу на те, що в розрахунку заборгованості містяться відомості про суми фактичного погашення за кредитом та відсотків за користування кредитом систематично щомісячно з 22.02.2014р. року до 22.02.2016р., після чого погашення припинилось, а також відображені платежі за 11.09.2018р. в розмірі 469,74 грн. і 4,40 грн. та за 09.10.2018р. в розмірі 432,26 грн. на погашення заборгованості та платежі за 11.09.2018р. в розмірі 166,84 грн. і 150,49 грн. на погашення відсотків, однак у виписці за особовим рахунком з 14.11.2016р. до 03.02.2020р. ці платежі відображені як «автоматичне погашення заборгованості за кредитним договором № GP-5911421 від 22.01.2014р.» та «автоматичне погашення заборгованості за відсотками за кредитним договором № GP-5911421 від 22.01.2014р.». Як зазначалося вище, відповідно до умов договору № GP-5911421 від 22.01.2014р. [PERSON] уповноважила та надала Банку доручення в порядку договірного списання списувати з будь-якого рахунку, відкритого, чи того, який буде відкрито на її імя у Банку, грошові кошти для погашення суми кредиту, заборгованості, що виникла на підставі Договору карткового рахунку. Однак, стаття 264 ЦК України пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13.01.2020р. у справі № 442/5498/16-ц, договірне списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, висновки, викладені в Постанові Верховного Суду від 13.01.2020р. у справі № 442/5498/16-ц, повинні бути враховані при застосуванні норм права до спірних правовідносин у даній справі. З урахуванням наведеного суд приходить до переконання про те, що порушені права позивача підлягають до захисту шляхом стягнення з відповідача в його користь 7646,85 гривень заборгованості за договором № GP-5911421 від 22.01.2014р., з яких 7055,07 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 591,78 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. У зв`язку з частковим задоволенням позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають понесені судові витрати, а саме 2102 грн. судового збору.

Outcome: partial