Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] у травні 2016 року звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, треті особи - Дніпропетровська міська рада, управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області та державний нотаріус Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., прохаючи суд визнати незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2250 від 19 листопада 1998 року у частині передачі у приватну власність [PERSON], який помер [INFO], земельної ділянки (код ДЗК 63912021), загальною площею 0,0178 га, з яких 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а 0.0178 га - для ведення підсобного господарства, що по [ADDRESS], в Амур-Нижньодніпровському районі; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] від 25 січня 1999 року, виготовлений на ім'я [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2250 від 19 листопада 1998 року; стягнути з відповідача на її користь судові витрати (а.с. 2-4). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що їй, згідно з витягом із єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно за № 43896026 від 15 вересня 2015 року, належить домоволодіння [ADDRESS]. Нумерація домоволодіння змінена у відповідності до рішення виконавчого комітету АНД районної у м. Дніпропетровську ради № 311 від 15 травня 1989 року «Про упорядкування нумерації будинків по вул. Бережній». Право власності на домоволодіння вона набула, отримавши спадщину після смерті свого чоловіка - [PERSON], який помер [INFO]. 04 листопада 2015 року, бажаючи безоплатно отримати у власність земельну ділянку, що знаходиться під домоволодінням по [ADDRESS], уклала договір із ТОВ «Геосистема плюс» на розробленн та виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки по [ADDRESS] в натурі (на місцевості). Під час виконання робіт було з'ясовано, що ця земельна ділянка вже перебуває у власності її покійного чоловіка [PERSON], внаслідок чого роботи із землеустрою було припинено. Згідно із відповіддю на її запит, 22 лютого 2016 року управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області їй повідомило, що 19 лютого 1998 року виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради своїм рішенням № 2250 від 19 листопада 1998 року передав у приватну власність [PERSON], який помер [INFO], зазначену земельну ділянку (код ДЗК 63912021). 25 січня 1999 року на ім'я [PERSON] виготовлено та зареєстровано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [NUMBER]. Взнавши про це, вона звернулася до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на зазначену земельну ділянку, як спадкоємиці покійного чоловіка. Постановою державного нотаріуса Циганко О.В. від 02 березня 2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності з тих підстав, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [NUMBER] було виготовлено після смерті [PERSON] Таким чином, при виготовленні та видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку [NUMBER] [PERSON] виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради вийшов за межі своїх повноважень, таку як передав у власність майно людині після її смерті. Це сталося через те, що жоден з нормативних актів, який на той момент регулював видачу документів про право власності на землю, не передбачав контролю з боку органів виконавчої влади за фізичним станом осіб, яким такі документи виготовлялися і видавалися. Через те, що на даний момент власником земельної ділянки під домоволодінням по вул. Бережній, 240 у м. Дніпрі є [PERSON], який набув її після своєї смерті, що недопустимо, її право на безоплатне отримання у власність, як власниці вказаного домоволодіння, зазначеної земельної ділянки, порушено. З цих підстав, спираючись на норми ст. 19 Конституції України, ст.ст. 16, 25 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вважає, що має право на задоволення позову, прохаючи суд визнати недійсним у частині та скасувати рішення органу виконавчої влади місцевого самоврядування, так як воно перешкоджає їй у реалізації її права на отримання у власність землі, на якій розташовано її нерухоме майно. У судовому засіданні позивач свій позов підтримала, прохала задовольнити у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні тексту позовної заяви. Представник відповідача позов не визнала. Пояснила, що позовні вимоги є необґрунтованими, а рішення, яке оскаржує позивач, таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного на той момент законодавства України. Так, Дніпропетровська міська рада прийняла від [PERSON] клопотання про безоплатне надання йому у власність земельної ділянки. Ухвалюючи рішення про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки, раді не було відомо про його смерть, і орган влади, яким є рада та її виконавчий комітет, не мав можливості контролювати та не повинен був контролювати факт його смерті. Вважає, що для вирішення ситуації, яка склалася у позивача із успадкуванням спадщини, що відкрилася по смерті її чоловіка, отримання права власності на земельну ділянку, яка передана у власність її покійному чоловікові, позивач повинна була звернутися до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції для реєстрації за собою права власності на землю, яка на підставі державного акту належить [PERSON], а у випадку відмови у здійснені реєстрації, звернутися до суду із позовом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, що виданий органом влади АР Криму або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси. Через те, що позивачем не доведено того, яким саме чином рішення та Державний акт про право на землю суперечить вимогам цивільного законодавства і порушує її права та інтереси, а приймаючи оскаржене рішення рада вимог чинного законодавства не порушила, прохала у задоволені позову відмовити. Представник третьої особи - управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, у судове засідання не з'явилася, звернулася до суду із письмовим клопотанням про розгляд справи за її відсутності, свого ставлення до позовних вимог не виказала (а.с. 72). Третя особа - державний нотаріус Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. також у судове засідання не з'явилася, на виклик суду від Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності та вирішенні спору на розсуд суду (а.с. 65). Учасники процесу не заперечували проти розгляду справи за відсутності представників третіх осіб. З цих підстав суд, спираючись на норми ст. 36 ЦПК України, розглянув справу за відсутності третіх осіб та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу та перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно з рішенням виконавчого комітету АНД районної ради народних депутатів у м. Дніпропетровську № 431/10 від 16 липня 1982 року, за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до рішенням виконавчого комітету АНД районної ради народних депутатів у м. Дніпропетровську № 311 від 15 травня 1984 року, домоволодінню по [ADDRESS], яке є власністю [PERSON], змінено порядковий номер з 204 на 140-а (а.с. 6-9). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2250 від 19 листопада 1998 року безоплатно передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,11779 га по [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно з Державним актом про право приватної власності на землю [NUMBER], код ДЗК: 63912021, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 2250 від 19 листопада 1998 року, [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,11779 га по [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до свідоцтва про смерть від 13 січня 1998 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 вересня 2015 року, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 11). Постановою державного нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. від 02 березня 2016 року спадкоємцю [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку по [ADDRESS] з тих підстав, що у спадкодавця [PERSON] відсутнє право власності на зазначену ділянку через те, що правовстановлюючий документ - Державний акт про право приватної власності на землю [NUMBER], код ДЗК: 63912021, видано [PERSON] після його смерті, що свідчить про нелегітимність цього правовстановлюючого документу (а.с. 14). Судові витрати по справі становлять 1102 гривні 40 копійок (а.с. 1, 22а). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є дії особи, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Норами ч.ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи; цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; нормою п. 10 ч. 2 цієї статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та обов'язків може бути визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчиняться у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Нормою ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; нормами ч. 2 цієї статті встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), визнання якого судом недійсним не вимагається; недійсним може визнаватися правочин лише у випадках, встановлених цим Кодексом. З наведених норм чинного цивільного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. [PERSON] мав бажання придбати у безоплатну власність земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно, власником якого він був. З цією метою, у встановленому законодавством порядку, він звернувся до органу місцевого самоврядування із відповідною заявою, зібрав та надав необхідні документи. Однак, до моменту отримання безоплатного права власності на земельну ділянку помер. Зі смертю припинилася його цивільна правоздатність, тобто можливість набувати цивільні права і обов'язки, зокрема право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки. Не відаючи про те, що [PERSON] помер, орган місцевого самоврядування, вже після його смерті, наділив його правом власності на земельну ділянку. Через те, що надання такого права [PERSON] здійснено у порушення вимог чинного цивільного законодавства України, а саме: вимог ч. 4 ст. 25 ЦК України, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 1998 року за № 2250 у частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, є незаконним. З тих підстав, що правочин з надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки прийнято з порушенням наведених вимог чинного законодавства України, тобто всупереч вимогам ч. 4 ст. 25 ЦК України, цей правочин є недійсним. Позивач, успадкувавши нерухоме майно у вигляді домоволодіння по [ADDRESS] як власність спадкодавця [PERSON], має бажання, у відповідності до вимог 1225 ЦК України, отримати у власність і земельну ділянку під цим домоволодінням. Однак, звернувшись із відповідною заявою до державного нотаріуса, отримала відмову у цьому з тих підстав, що право власності на землю спадкодавцем набуто у порушення вимог чинного законодавства України. Через те, що її право на безоплатне отримання у власність зазначеної вище земельної ділянки порушено шляхом прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення про долю цієї ділянки, воно підлягає судовому захисту. Обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права відповідає тому способу захисту, що встановлений у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Через це позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved