Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до [PERSON], третя особа Тернопільська районна державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після його батька [PERSON], який помер 26 травня 2014 року, та визнання недійсним заповіту, посвідченого 26 червня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 127, згідно яким [PERSON] заповів усе належне йому майно на користь [PERSON] Обґрунтовував позов тим, що після похорону батька він поїхав на роботу до Російської Федерації. Повернувшись в Україну, 23 жовтня 2015 року він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії дізнався, що пропустив термін для прийняття спадщини, та його батько заповів усе належне йому майно на користь [PERSON] Звернувшись до Великоглибочецької сільської ради з метою отримання копії заповіту, йому було відмовлено у цьому. У зв'язку із тим, що [PERSON] був інвалідом по зору і не міг бачити документу, який підписує, вважає, що процедуру складання, підписання та посвідчення заповіту не було дотримано. Крім цього, будучи за межами України, він не міг особисто подати вчасно заяву про прийняття спадщини. З цих підстав просив суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після його померлого батька [PERSON] та визнати недійсним заповіт, посвідчений 26 червня 2013 року, зареєстрований у реєстрі за № 127. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав із викладених у позовній заяві мотивів та просив позовні вимоги задоволити. Вважає, що заповіт є недійсним, оскільки підписаний незрячою особою, заповіт посвідчений Великоглибочецьким сільським головою, який не мав права його посвідчувати, оскільки с. В.Глибочок відноситься до Тернопільського району, тому заповіт повинен був посвідчуватись нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу. Крім цього, в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії констатовано, що на заповіті відсутній посвідчувальний напис. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала з викладених у позовній заяві мотивів та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просили суд відмовити в його задоволенні. Від третьої особи Тернопільської районної державної нотаріальної контори у судове засідання надійшла заява про розгляд справи у відсутності її представника. Судом досліджено надані сторонами докази: Позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії VII-УР №1320096 від 11 березня 1967 року, виданим Зборівським райбюро ЗАГС в Тернопільській області. 26 травня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується відомостями, викладеними у відповіді Тернопільської районної державної нотаріальної контори № 154/01-16 від 21 січня 2016 року. Як слідує з довідки Великоглибочецької сільської ради № 1095 від 28 жовтня 2014 року, на день смерті [PERSON] проживав у [INFO]. Крім нього в даному будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим 26 червня 2013 року, згідно яким він заповів усе належне йому майно на користь [PERSON] Оригінал заповіту оглянуто в судовому засіданні, копію долучено до матеріалів справи. У даному заповіті вказано про те, що заповідачу розяснено зміст статей 1241, 1248, 1253, 1254, 1307 Цивільного кодексу України. Заповіт посвідчено о 10 годині 26 червня 2013 року в житловому будинку по вул. Стецька, 31 в с. В.Глибочок. Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у сільській раді, а другий видається заповідачеві. За дорученням заповідача, у звязку з поганим зором, текст заповіту йому прочитано вголос свідками і підписано заповідачем власноручно. Заповіт підписаний заповідачем у присутності сільського голови та двох свідків [PERSON], [PERSON] Свідки підтверджують, що заповідач усвідомлює значення своїх дій, має добру пам'ять і може вільно керувати своїми діями на користь обумовленого ним спадкоємця і робить це вільно. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 127, посвідчено підписом Великоглибочецького сільського голови [PERSON] та скріплено печаткою Великоглибочецької сілької ради. Згідно з витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 28 жовтня 2014 року за № 38747672, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис реєстрацію заповіту; номер у Спадковому реєстрі 55136847; місце посвідчення Тернопільська обл., Великоглибочецька сільська рада Тернопільського району; дата посвідчення 26 червня 2013 року; місце зберігання Великоглибочецька сільська рада Тернопільського району, с. Великий Глибочок, заповідач [PERSON]; дата та час реєстрації 14 жовтня 2013 року, 16:35; реєстратор Тернопільська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Як слідує з заяви про прийняття спадщини №1458 від 28 жовтня 2014 року, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи №515-2014 р., [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] 01 липня 2015 року [PERSON] звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом №813, однак постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] №1712/02-14 від 01 липня 2015 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] З зазначеної постанови вбачається, що заповіт посвідчений з порушенням та дотриманням форми згідно ст. 207, 1247 ЦК України, що перешкоджає видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до довідки №15 від 01 грудня 2015 року, виданої ТОВ «СпектрСтрой», з 02 квітня 2014 року по 02 жовтня 2015 року [PERSON] працював різноробочим у ТОВ «СпектрСтрой» (м. Кохма, Івановська область, Росія). Як слідує з відміток у паспорті громадянина України для виїзду за кордон №ES370550 від 14 жовтня 2014 року, [PERSON] перебував на території Росії з 11 листопада 2014 року до 08 лютого 2015 року, з 10 лютого до 04 травня 2015 року, з 05 травня до 22 липня 2015 року. 23 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до Тернопільської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою № 2640/02-14 державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 23 жовтня 2015 року йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у звязку з тим, що державним нотаріусом виявлено, що спадкоємець пропустив термін для прийняття спадщини, встановлений ст. 1268 1272 ЦК України, та через те, що існує інший спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину [PERSON] Як слідує з відповіді Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації №1/77/05/01-16 від 12 січня 2016 року, [PERSON], який проживав в [INFO], на обліку як одержувач державних соціальних допомог, відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» та Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», не перебував та документи, що посвідчують його інвалідність відсутні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з квітня 2014 року по жовтень 2015 року проживав разом із [PERSON] у селищі Щепово (Росія) по вулиці Садовій, 33, неподалік Москви. Працювали вони в різних місцях. Проте, бували випадки, коли він на період часу близько одного тижня залишався за місцем роботи, тому в ці періоди не повертався за місцем проживання, а жив там, де й працював. Такі випадки були близько двох разів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в період з липня 2015 року по жовтень 2015 року він проживав разом із [PERSON] у селищі Щепово (Росія) по вулиці Садовій, 33, що знаходиться біля міста Москви. За цей період він близько 1 2 разів відлучався з місця проживання на два три дні в тиждень. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працював юристом Великоглибочецької сільської ради. 26 червня 2013 року разом із головою сільської ради [PERSON] та [PERSON] вони прийшли до [PERSON] для посвідчення заповіту. Заповіт зачитував [PERSON] він особисто та [PERSON] Сільський голова розяснив [PERSON] його права. При посвідченні заповіту було дотримано вимог закону, [PERSON] був згідний із заповітом і особисто поставив на ньому свій підпис. Хто складав шаблон заповіту, йому не було відомо. Для укладення заповіту його запросив сільський голова. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що на час укладення заповіту він був головою Великоглибочецької сільської ради. Заповіт був складений 26 червня 2013 року. За деякий час до його укладення у Великоглибочецьку сільську раду звернувся відповідач [PERSON], казав, що хоче успадкувати майно дідуся [PERSON] Працівники сільської ради ходили до [PERSON], потім склади проект заповіту. 26 червня 2013 року він разом із [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пішли до [PERSON] Прибувши до нього, вони у [PERSON] запитали, чи він згідний укладати заповіт, на що він погодився. [PERSON] погано бачив, а тому свідки зачитали йому вголос заповіт. [PERSON] був згідний зі змістом заповіту, ніяких заперечень не мав та власноручно поставив свій підпис на заповіті. Другий примірник заповіту було надіслано до Тернопільської районної державної нотаріальної контори. Будь-яких зауважень з нотаріальної контори не надходило. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що не памятає дату укладення заповіту, однак знає, що заповіт був складений. Померлого [PERSON] він знає як сусіда. Ще з 1970 року він приходив до нього два рази на день та допомагав йому, оскільки [PERSON] був інвалідом. Близько 10 років назад [PERSON] втратив зір та був сліпий. Він сам радив [PERSON] скласти заповіт, зважаючи на його вік та стан здоровя. [PERSON] говорив йому, що має намір скласти заповіт на користь свого внука [PERSON], оскільки дочці та сину не довіряє. Згодом [PERSON] розказав йому, що склав заповіт в користь свого внука. Про [PERSON] був хорошої думки, говорив, що той часто до нього приїжджає. В розмовах ніколи не згадував, щоб хтось змушував його скласти заповіт чи щось подібне. На складання заповіту [PERSON] його не покликав, але знає, що там були присутні працівники Великоглибочецької сільської ради. Зазначив, що [PERSON] був дієздатним, врівноваженим, хоч і був сліпий та нічого не бачив. Після смерті [PERSON] забрала його дочка та похоронила в місті Зборові. Свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні ствердили, що були присутні на похороні [PERSON] і там був присутнім дядько [PERSON] [PERSON] Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Згідно зі статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. З показань допитаних у суді свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що волевиявлення заповідача [PERSON] розпорядитись належним йому майном на користь відповідача [PERSON] шляхом складення на його користь заповіту, було вільним та відповідало волі заповідача. Обгрунтовуючи вимоги в частині визнання оспорюваного заповіту недійсним, представник позивача вказував на порушення вимог закону при посвідченні заповіту, зокрема відсутність посвідчувального напису, відсутність повноважень в особи, яка посвідчувала заповіт, на вчинення таких дій, підписання заповіту заповідачем, який не міг його самостійно його підписати через вади зору. Перевіряючи ці доводи, суд виходить з наступного: Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України. Згідно зі статтею 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Частиною 4 статті 207 ЦК України передбачено, якщо фізична особа у звязку із хворобою або фізичною вадою не може підписатись власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Оспорюваний заповіт складено в письмовій формі. Заповіт посвідчено о 10 годині 26 червня 2013 року в житловому будинку по вул. Стецька, 31 в с. В.Глибочок, де проживає заповідач. За дорученням заповідача, у звязку з поганим зором, текст заповіту йому прочитано вголос свідками і підписано заповідачем власноручно у присутності сільського голови [PERSON] та двох свідків [PERSON], [PERSON] Твердження про те, що [PERSON] в силу вад зору не міг підписати заповіт, не є обгрунтованими, оскільки в силу зазначених вад він не міг самостійно прочитати заповіт, у звязку з чим заповіт йому було прочитано вголос, а жодних доказів про наявність у [PERSON] таких вад здоровя, які б унеможливлювали самостійно підписати заповіт, суду не надавалося. При цьому свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що в їх присутності [PERSON] особисто підписав заповіт після прочитання йому змісту заповіту вголос. Частиною 2 статті 1248 ЦК України передбачено, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. У цьому випадку відповідно до ст. 1253 цього Кодексу присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою. Зазначені вимоги закону при посвідченні заповіту [PERSON] дотримано, заповіт посвідчено у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами статті 1247 ЦК України, є загальними і вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження. Згідно зі ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Спірний заповіт складений в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування головою Великоглибочецької сільської ради, тобто посадовою особою визначеною статтею 1251 України. Твердження представника позивача про те, що оскільки с. Великий Глибочок відноситься до меж Тернопільського району, тому посвідчення заповіту могло здійснюватись виключно нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори є надуманими, не грунтуються на вимогах закону. Специфіка посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, зокрема Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, який діє з 02 грудня 2011 року. Відповідно до ст. ст. 48, 52 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні угод, засвідченні вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах, вірності перекладу документів з однієї мови на іншу, а також при посвідченні часу пред'явлення документа на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи. Про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Згідно з п. 2.11 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування. Посвідчувальний напис повинен бути написаний зрозуміло, чітко, без підчисток. Для застосування посвідчувальних написів можуть використовуватись штампи з текстом відповідного напису. Посвідчувальний напис на заповіті вміщується після підпису громадянина на тій самій сторінці чи на звороті документа. Якщо посвідчувальний напис не вміщується на нотаріально оформлюваному документі, він має бути продовжений на прикріпленому до документа аркуші паперу. У цьому випадку аркуші, на яких викладено текст документа, і аркуш із продовженням посвідчувального напису скріплюються у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності. Аркуші повинні бути пронумеровані, кількість їх засвідчена підписом посадової особи органу місцевого самоврядування, скріпленим печаткою цього органу. Судом установлено, що на оспорюваному заповіті посвідчувальний напис відсутній. Натомість, у заповіті вказано, що свідки підтверджують, що заповідач усвідомлює значення своїх дій, має добру пам'ять і може вільно керувати своїми діями на користь обумовленого ним спадкоємця і робить це вільно, що підтверджено підписами свідків [PERSON], [PERSON] Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 127, посвідчено підписом Великоглибочецького сільського голови [PERSON] та скріплено печаткою Великоглибочецької сілької ради. 14 жовтня 2013 року заповіт зареєстровано Спадковому реєстрі за № 55136847, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 28 жовтня 2014 року. При складанні оспорюваного заповіту дотримано вимоги ст. 1247 ЦК України, зокрема, його складено в письмовій формі, з зазначенням місця та часу його складення, заповіт особисто підписаний заповідачем, посвідчений посадовою особою, визначеною у статті 1251 цього Кодексу. Оскільки заповідач [PERSON] через фізичні вади не міг сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбулося при свідках відповідно до вимог ст. 1253 ЦК України. При цьому не може бути підтвердженням порушення вимог закону щодо форми і посвідчення заповіту постанова державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] №1712/02-14 від 01 липня 2015 року, у якій вказано, що заповіт посвідчений з порушенням та дотриманням форми згідно ст. 207, 1247 ЦК України, що перешкоджає видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зокрема, з зазначеної постанови не зрозуміло, чи було, на думку нотаріуса, порушено, чи дотримано вимоги ст. 207, 1247 ЦК України. Більше того, судом перевірено дотримання зазначених вимог при складанні оспорюваного заповіту. Суд вважає, що недотримання і порушення норм щодо посвідчення заповіту, які передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, не може мати будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності і справедливості (ст. 3 ЦК України), призвело б до нехтування останньою волею заповідача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що наміри [PERSON] скласти заповіт на користь [PERSON] йому були відомі ще заздалегідь до його укладення. Натомість, складати заповіт на користь своїх дітей, у тому числі позивача [PERSON], [PERSON] не бажав. Свідки [PERSON], [PERSON] також підтвердили наявність вільної волі заповідача скласти заповіт на користь [PERSON] Відтак, судом установлено, що волевиявлення заповідача [PERSON] було вільним і відповідало його волі, що виключає можливість визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України. Цивільним законодавством нікчемність правочинів та інших юридично значимих дій має вкрай обмежену сферу застосування і можливе виключно у випадках, прямо визначених законом, наявності яких при розгляді даної справи не встановлено. Визнання заповіту недійсним із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які зазначено у ч. 1 ст. 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні та посвідченні заповіту кваліфікація заповіту як недійсного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у звязку з його смертю. За таких обставин суд вважає, що недотримання головою сільської ради, який посвідчував оспорюваний заповіт вимог Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, не може мати наслідком визнання цього заповіту недійсним. Будь-яких інших порушень, які можуть бути підставою визнання недійсним заповіту, передбачених Цивільним кодексом України, судом не встановлено. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про визначення йому додаткового строку на прийняття спадщини, суд виходить з наступного. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Обгрунтовуючи поважність пропуску цього строку, позивач вказував, що на момент смерті батька він працював та проживав у Росії, про смерть батька одразу не знав, дізнався близько через місяць після його смерті. Про існування заповіту не знав. Протягом шести місяців із дня його смерті в Україні був лише один раз у вихідний день, тому заяву до нотаріальної контори подати не зміг. Перевіряючи достовірність зазначених доводів, суд враховує таке. [PERSON] помер 26 травня 2014 року. Відтак, строк на подачу позивачем заяви про прийняття спадщини тривав до 26 листопада 2014 року. Відповідно до довідки ТОВ «СпектрСтрой» [PERSON] працював у Росії з 02 квітня 2014 року по 02 жовтня 2015 року. Про наявність вихідних днів та відпусток за вказаний період у довідці не зазначено. Показання свідка [PERSON] не підтверджують факту безперервного перебування позивача в Росії в зазначений період, оскільки свідок у судовому засіданні підтвердив, що він проживав разом із [PERSON] в Росії з квітня 2014 року по жовтень 2015 року, проте за цей період двічі відлучався з місця проживання на період часу близько одного тижня. Показання свідка [PERSON] про те, що в період з липня 2015 року по жовтень 2015 року він працював із позивачем в Росії, жодного значення для вирішення питання поважності причин пропуску позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини, який відповідно до закону сплинув 26 листопада 2014 року, не мають. За таких обставин позивачем не доведено факту безперервного перебування на території Росії в період з 26 травня 2014 року по 26 листопада 2014 року. Також це не підтверджено й відмітками у паспорті [PERSON] для виїзду за кордон, оскільки перший вїзд на територію Росії зафіксовано 11 листопада 2014 року. Більше того, позивач визнав, що приїжджав в Україну протягом шести місяців після смерті батька. Доказів, що це був вихідний день, і тому він був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини, суду не надано. Доводи позивача про те, що він не знав про смерть батька, спростовані показаннями в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні ствердили, що [PERSON] був присутній на похороні [PERSON] Більше того, за змістом частини третьої статті 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України у Постанові від 04 листопада 2015 року (справа № 6-1486 цс 15). Також, не маючи можливості подати заяву про прийняття спадщини особисто, позивач не був позбавлений права надіслати таку заяву нотаріусу засобами поштового звязку. Так, п. 2.1 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, інших заяв, визначених законом. Відповідно до п. п. 3.3, 3.4 глави 10 зазначеного Порядку заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Правом на подання заяви про прийняття спадщини засобами поштового звязку позивач не скористався. За вказаних обставин судом не встановлено наявності у [PERSON] обєктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини, що свідчить про неповажність пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини. Крім цього, суд враховує, що спадщину після смерті [PERSON] у встановлений законом строк прийняв спадкоємець за заповітом [PERSON] Аналізуючи в сукупності досліджені докази та встановлені на їх підставі обставини, визначені відповідно до них правовідносини між сторонами, вимоги закону, які до них застосовуються, суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON], тому в задоволенні його позову слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 3, 4, 203, 207, 1220, 1222, 1247, 1248, 1251, 1253, 1257, 1269, 1270, 1272 ЦК України,

Outcome: dismissed