Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2013 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту житлово-комунального господарства Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, у якій, з урахуванням уточнень до позову від 14.04.2016 року (т.3, а.с.92-94), просив: - визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» в частині продажу [PERSON] ., квартири [ADDRESS] , загальною корисною площею 64,11 кв.м., яка складається з трьох кімнат, житловою площею 39,36 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., коридору площею 12,0 кв.м., ванної площею 2,6 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., комори площею 1,15 кв.м., комори площею 0,25 кв.м., комори площею 0,25 кв.м., далі - квартира, за 11 501,0 рубль; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 09 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та [PERSON]., за яким [PERSON] купила за 11051 рубль квартиру, посвідчений нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 09.04.1992 року, реєстр. № 3-3317 та зареєстрований Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 12.05.1992 року у реєстрову книгу 38 доп. під № 528, стор. 133; - визнати недійним дублікат договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] серія на номер р. № 5-599 , виданий 13.06.2013 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] ; - припинити право приватної власності [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на вказану квартиру [ADDRESS] , загальною корисною площею 64,11 кв.м., яка складається з трьох кімнат, житловою площею 39,36 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., коридору площею 12,0 кв.м., ванної площею 2,6 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., комори площею 1,15 кв.м., комори площею 0,25 кв.м., комори площею 0,25 кв.м.. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 1985 року він із дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] проживав у вказаній квартирі. Вказував, що донька [PERSON] - відповідач у справі, не проживає у спірній квартирі та не спілкується з ним та мамою - відповідачем [PERSON] із 1995 року. У зв`язку з тим, що останні є особами похилого віку, крім того, він є інвалідом 2 групи через хворобу серця, вони (позивач разом із дружиною) вирішили обміняти спірну квартиру, яка розташована на 6-му поверсі, на квартиру нижчого поверху, після чого у травні 2012 року знайшли варіант обміну. Однак, звернувшись до ОМБТІ та РОН їм стало відомо, що одноособовим власником спірної квартири є їх донька. Саме тоді дізнався про те, що у 1992 році між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, проте усі ці роки позивач вважав, що він, його дружина та донька є співвласниками спірної квартири у рівних частках. Бажаючи вирішити питання про обмін спірної квартири у безспірному порядку, вони звернулись до [PERSON] із проханням дати їм довіреність на обмін квартири, однак отримали відмову, що змусило позивача звернутись із даним позовом до суду. Стверджував, що жодної згоди на викуп квартири він не надавав, у зв`язку із чим договір від 09 квітня 1992 року порушує його права та має бути визнаний недійсним. Окрім того, позивач вказує на те, що грошові кошти під час викупу квартири сплачені державі у повному обсязі подружжям Свірідових, а тому скасовуючи свідоцтво про право власності [PERSON] , суд має повернути у власність вказане помешкання не територіальній громаді м. Одеси, а у спільну сумісну власність подружжя Свірідових. Справа, починаючи із 23.09.2013 року (відкриття провадження по ній) слухалась судами неодноразово. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2014 року у задоволенні позову було відмовлено (т.1, а.с.92-95). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.09.2014 року рішення суду 1ї інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог (т.1, а.с.222-229). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) від 04.03.2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.5.2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23.09.2014 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду 1-ї інстанції (т.2, а.с.82-84). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.11.2016 року (т.3, а.с.167-171, т.4 а.с.58-71), позов задоволено частково. Визнано незаконним п. 78 рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 6 березня 1992 року в частині продажу [PERSON] , квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений «9» квітня 1992 року між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів та [PERSON] , стосовно квартири, посвідчений старшим державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Коряченко А.А., зареєстровано в реєстрі за № 3-3317; застосовано наслідки недійсності правочину, повернути у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру, за адресою: [ADDRESS] ; встановлено порядок виконання цього рішення суду, за яким з набранням ним законної сили в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного «9» квітня 1992 року між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів та [PERSON] стосовно квартири, за адресою: [ADDRESS] , припиняється чинність як оригіналу та будь-яких дублікатів цього договору, зокрема й дублікату договору, виданого 13 червня 2013 року [PERSON] , державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, в реєстрі за № 5-599; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Ухвалою від 9 серпня 2017 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) (т.4, а.с.144-146) рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10.11.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, з тих підстав, що: висновок судів щодо відсутності письмової згоди [PERSON] та [PERSON] на викуп спірної квартири їх донькою [PERSON] спростовується записом у рішенні виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року згідно якого «Согласие взрослых членов семьи имеется»; висновок судів про те, що [PERSON] є неправомірним набувачем спірної квартири, оскільки викуп спірної квартири був здійснений [PERSON] за спільні сімейні кошти із [PERSON] є неспроможними, оскільки фактично вимоги позивача направлені на заміну сторони у зобов`язанні та переведення прав і обов`язків за правочином до іншої особи, що допускається лише в прямо передбачених законом випадках і не пов`язане з визнанням правочину недійсним; судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: дійшовши висновку про порушення відповідачем майнових прав позивача у порушення вимог ст.ст. 213,214 ЦПК України поза увагою судів залишилось положення закону (ст.ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР) про правові наслідки спливу позовної давності, за наявності підстав для задоволення позову, суд повинен був визначитися з тим, коли саме позивач дізнався або повинен бути дізнатися про порушення своїх прав, з`ясувати початок перебігу строку позовної давності, причини його пропуску, наявність підстав для його поновлення та для захисту порушеного права, що зроблено судами не було. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. від 30.08.2017 року справу прийнято в провадження. Ухвалою суду від 11.12.2017р. Шенцевою О.П прийнято самовідвід по даній справі. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 15 грудня 2017р. справу в своє провадження прийняла с. [PERSON] . 15 лютого 2018 року [PERSON] подано заперечення на позов, в яких вона просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність (т.4, а.с.202-205). Ухвалою суду від 15 лютого 2018 року призначено підготовче засідання по даній справі та встановлено загальний порядок розгляду справи. 16 березня 2018 року [PERSON] подала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на ті обставини, які вона викладала раніше у запереченнях (т.4, а.с.220-223). Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 12.04.2018 року №1093/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON]. - Антонецького С . Л., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В. від 07 травня 2018 року справи прийнята до свого провадження та призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 25.06.2018 року. Інші відповідачі відзив на позов не подавали. Ухвалою суду від 25 червня 2018 року по справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті на 25.10.2018 року. 25.10.2018 року розгляд справи був відкладений на 05.12.2018 року у зв`язку з перебуванням головуючої судді у відпустці. 05.12.2018 року суд протокольно прийняв до розгляду заяву від дружини позивача про розгляд справи за його відсутності. Розгляд справи був відкладений на за клопотанням сторін на 23.01.2019 року. 22 січня 2019 року до суду надійшло заперечення [PERSON] на відзив. У зв`язку з неявкою сторін 23.01.2019р. розгляд справи був відкладений на 28.02.2019р.. 28.02.2019 року за клопотанням сторін розгляд справи був відкладений на 26.03.2019 року. Позивач 26.03.2019 року у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності. У судовому засіданні 26.03.2019 року відповідачка [PERSON] позов визнала та вважає просила його задовольнити. Пояснила, що спірна квартира [ADDRESS] , була надана їй та членам її родини: чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] у користування на підставі обмінного ордеру №2263 від 26 квітня 1985 року. Донька мешкала із ними у вказаній квартирі з 1985 року по 1995 рік, після чого виїхала та у квартирі не живе, жодних платежів по квартирі не здійснює. Посилалась на те, що викуп квартири здійснювався саме нею, [PERSON] , за спільні кошти із її чоловіком - [PERSON] .. При цьому, згоди щодо оформлення спірної квартири лише на користь доньки вони не надавали. Не заперечувала, що вона була обізнана про оформлення квартири шляхом викупу саме на доньку та усі її дії вчиняла із погодження із чоловіком - позивача по справі і він не піддавав їх сумніву . Вказала, що весь цей час вона вважала, що не має значення, на кого саме буде записана квартира в договорі, вважала, що усі члени сім`ї мають рівні права на квартиру. До 2012 року жодних претензій до доньки не було, допоки вона не познайомилась її нинішнім чоловіком (їх зятем), що після цього вони «втратили» доньку оскільки її чоловік негативно впливає на доньку та вони відмовили у 2012 році у видачі їм (позивачу та [PERSON] ) довіреності для обміну квартири. При цьому не заперечувала, що оригінали усіх доказів щодо викупу квартири (у тому числі квитанції щодо викупу квартири на її ім`я) зберігались саме у них в квартирі, поки їх не було викрадено у 2012 році. Представник відповідача [PERSON]. - [PERSON]. (по довіреності від 27.11.2017 року) проти задоволення вимог заперечував, вказував на їх безпідставність та необґрунтованість, заявив про застосування строків позовної давності в якості підстави для відмови в задоволенні позову, вказавши на відсутність підстав для поновлення строків звернення до суду з таким позовом. Посилався на те, що дублікат оскаржуваного договору купівлі-продажу від 09.04.1992 року вони отримали, оскільки мати відповідачки повідомила про втрату нею вказаного оригіналу договору, які до 2012р. знаходились саме в квартирі її батьків. Також виклав свої заперечення на позов, які відповідали підставам, за яких ухвалою від 9 серпня 2017 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) (т.4, а.с.144-146) було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10.11.2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Крім того він зазначив що весь час всі квитанції з приводу оплати за комунальні послуги завжди були оформлені саме на відповідачку, що на його думку також свідчить про обізнаність її батьків хто є власником квартири. І що їх донька не збиралась і не збирається їх позбавляти права користування квартирою під час викупу квартири вона також мала певні збереження про що свідчить і довідки з місць роботи, копія трудової книжки. Підтвердив що стосунки між позивачем , його дружиною і відповідачкою дійсно погіршились коли вона одружилась з ним з 1995 р. вона з батьками не проживає. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті заявлених вимог. Суд на підставі ст. 223 ЦПК України, за згодою осіб, які були присутні в судовому засіданні, ухвалив слухати справу за відсутності [PERSON] та представників Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, сповіщених належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що на підставі обмінного ордеру №2263, виданого 26 квітня 1985 року Бюро обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів на ім`я [PERSON] , остання - в статусі наймача - та члени її родини: чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] вселились у квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.4). Рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів №371 від 06 березня 1992 року «Про продаж громадянам у приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» був затверджений акт оціночної комісії №329 від 5 березня 1992 року та вирішено питання про продаж [PERSON] . вказаної квартири за ціною 11 501 рубль. У цьому рішенні є запис, згідно якого «Согласие взрослых членов семьи имеется» (т.1, а.с.5). 09 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] купила за 11051 рубль спірну квартиру, посвідчений нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 09.04.1992 р., реєстр. № 3-3317 (т.1, а.с.6). Даний договір зареєстровано в установленому законом порядку. У матеріалах справи міститься лише фотокопії вказаних договору купівлі-продажу від 09.04.1992 року та рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів №371 від 06 березня 1992 року (т.1, а.с.187-189). Сторони підтвердили наявність таких документів. Вказаний договір зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 12.05.1992 р. у реєстрову книгу 38 доп. під № 528, стор . 133, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням. Згідно з довідками (виписками з домової книги про склад родини та прописку) за вих. № 713 від 24 листопада 2008 року та вих. № 706 від 9 липня 2012 року у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , її батько [PERSON] та мати [PERSON] .. При цьому [PERSON] у даній квартирі з 1995 року не проживає тривалий період (т.1, а.с.8). Із пояснень сторін встановлено, що відповідачка [PERSON] зі своїми батьками перебуває у неприязних стосунках. Судом з пояснень сторін встановлено, що в 2012р [PERSON] . звернулась до [PERSON] із приводу зникнення з їх квартири правовстановлюючих документів на квартиру, а саме договору купівлі-продажу від 09.04.1992р. Таким чином суд приходить до висновку, що з початку викупу квартири [PERSON] позивач та відповідачка [PERSON] не могли не знати суть правовстановлюючого документу , тобто оформлення договору купівлі-продажу квартири саме на [PERSON] 13 червня 2013 року відповідачка [PERSON] отримала дублікат договору купівлі-продажу від 09 квітня 1992 року та одночасно зареєструвала право власності на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 1290320, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 82256251101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру № 4821312 від 13 червня 2013 року (т.3, а.с.153, 154). Згідно п. 4 цього договору купівлі-продажу [PERSON] оплатила 11501 руб. за квартиру на рахунок Приморського виконкому м. Одеса на зазначені в його рішенні реквізити - рахунок [NUMBER] в Приморському АПБ через Ощадбанк № 5375. Відповідно до листа Департаменту архівної справи та діловодства від 29.10.2014 року на зберігання не передавались додаткові документи (додатки до рішення Приморського виконкому від 06.03.92 № 371 по прізвищам та адресам 80 заявників). Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли майнові правовідносини, які регулюються цивільним законодавством. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Ураховуючи встановлені обставини спірні правовідносини регулюються ЦК України 1963 року. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність», чинному на час виникнення спірних правовідносин, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Згідно п. 9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради №142 від 19 травня 1989 року громадянин, який бажає придбати в власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об`єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім`ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку. Тобто обов`язковою умовою є наявність письмової згоди всіх членів сім`ї. Зі змісту відповіді Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 17 лютого 2014 року вбачається, що документи, що були підставою для прийняття рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» в частині продажу [PERSON] . квартири [ADDRESS] - до Департаменту на зберігання не передавались. Судом встановлено, що була наявна письмова згоди [PERSON] та [PERSON] на викуп спірної квартири їх донькою [PERSON] , про що свідчить запис у рішенні виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року, згідно якого «Согласие взрослых членов семьи имеется». Жодних нових доказів щодо цього або на спростування викладеного під час розгляду справи до суду не представлено. Правові підстави для покладання на відповідачку [PERSON] будь-яких можливих негативних наслідків не зберігання органами державної влади та місцевого самоврядування наявних у них документів, пов`язаних із реалізацією їх владних повноважень у межах відповідної компетенції, відсутні. Правилом статті 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. За ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі обмежує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (ч.2 цієї статті). За змістом статті ст. 224 ЦК УРСР право власності на придбане майно набуває покупець, який сплатив за нього певну грошову суму. Саме в покупця виникають усі права та обов`язки з договору, а також саме ця особа набувала права на отримання придбаної речі (стаття 231 ЦК УРСР). Виходячи з встановлених обставин, суд дійшов висновку, що саме відповідачка [PERSON] сплатила придбала за купівельну ціну спірну квартиру, про що свідчить належний доказ - п.4 нотаріально посвідченого дублікату договору купівлі-продажу від 09 квітня 1992 року, згідно якого [PERSON] оплатила 11501 руб.. Надані позивачем копії квитанцій Ощадбанку СРСР від 09 квітня 1992 року на суму 485 руб., від 26 березня 1992 року на суму 10566 руб., квитанції до прибуткового ордеру ЖКФ «Юрикс» від 25 лютого 1992 року на суму 500 руб., у графі «платник» яких вказано [PERSON] , в якості доказів не приймаються, оскільки всупереч ст. 95 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом) позивач не надав їх оригінали. Крім цього суд також враховує, що встановлено з пояснень [PERSON] , що саме вона займалась підготовкою усіх необхідних документів для здійснення викупу квартири та на той час їй та її чоловіку не було важливо на кого вона буде оформлена у власність, і після того як її чоловік приходив з рейсів вона завжди йому повідомляла про всі події, які чоловік завжди не заперечував. І тільки після того як у них зіпсувались взаємовідносини з донькою у зв`язку з її одруженням не з тим чоловіком що вони собі розуміли, у них виникли питання щодо власника квартири. Також в матерілах справи наявні копії квитанцій про плату за комунальні послуги, на яких зазначено прізвище [PERSON] , про які вони обізнані, і до того ж відповідачка зверталась до органів місцевого самоврядування з питань отримання матеріальної допомоги для оплати комунальних послуг, де також вбачається що їм було відомо хто є власником квартири- тобто їх дочка. Відтак відсутні підстави як для визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 06.03.1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир в будинках державного житлового фонду» у відповідній частині, так і для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 квітня 1992 року спірної квартири через їх не доведеність позивачем. Вимоги позивача щодо визнання недійсним дублікату договору купівлі-продажу квартири, припинення права приватної власності [PERSON] на спірну квартиру, визнання за [PERSON] право власності на цю квартиру є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсним договору купівлі-продажу, залежать від результати їх розгляду, а тому задоволенню також не підлягають. Крім того, як зазначив ВССУ в ухвалі від 9 серпня 2017 року, такі вимоги позивача в сукупності фактично направлені на заміну сторони у зобов`язанні (тобто набуття права власності позивачем на квартиру за договором купівлі-продажу замість відповідача) та переведення прав і обов`язків за правочином (тобто договором купівлі-продажу) до іншої особи, що допускається лише в прямо передбачених законом випадках (наприклад, згідно ст. 114 ЦК УРСР в редакції 1963 року) і не пов`язане з визнанням правочину недійсним (тобто визнання всього договору купівлі-продажу недійсним, що має інші правові наслідки). Згідно ст. 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, за ч.6 цієї статі доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про власність» володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. Аналогічні положення передбачені в нині діючому законодавстві (ч.2 ст. 328 ЦК України від 2003 року). Суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідачка не мала можливості придбати квартиру за власні кошти. Так, [PERSON] . надала трудову книжку на її ім`я, з якої вбачається, що вона з 25 жовтня 1985 року по 29 березня 1986 року працювала лаборантом Чорноморндіпроект, з 31 березня 1986 року по 31 серпня 1986 року - техніком цієї установи, з 21 серпня 1986 року по 23 червня 1990 року навчалась у інституті на стаціонарному відділенні, з 26 червня 1990 року по 31 січня 1991 року - на посаді інженера з постачання кооперативу Еталон, з 04 лютого 1991 року по 30 вересня 1994 року - головним бухгалтером Науково-виробничої фірми Фотосинтетика; довідку від 21 січня 1993 року, видану підприємством «Контур» Фонду соціальної допомоги ім. доктора Ф . П. Гааза, з якої вбачається, що вона працювала головним бухгалтером за сумісництвом її зарплата становила у січні 1992 року - 1350 руб., у лютому 1992 року - 1600 руб., у березні 1992 року - 2000 руб., у квітні 1992 року - 2400 руб. (т.1, а.с.210), а також зберк-нижки Ощадбанку СРСР на її ім`я: рахунок [NUMBER] , на який 20 квітня 1991 року внесено 4036 руб., рахунок № [NUMBER] , на який 19 квітня 1991 року внесено 3000 грн. Ці обставини позивачем та іншими учасниками не заперечувалися. Посилання позивача на те, що з 1968 року він працював електромеханіком на судах Чорноморського пароплавства, а тому саме він мав можливість сплатити кошти за квартиру, є припущенням, належних та допустимих доказів отримання достатніх коштів позивачем та їх внесення в якості плати за викуп квартири не надано. Доводи позивача про те, що [PERSON] у спірній квартирі на час розгляду не проживає тривалий період, перебуває зі своїми батьками у неприязних стосунках, не сплачує за квартиру, спір між сторонами щодо права на зазначену квартиру носить тривалий характер, він є літньою та хронічно хворою людиною, яка потребує сторонньої допомоги, інвалідом другої групи за загальним захворюванням, яку встановлено постійно, має стійку та невиправну втрату працездатності, про існування оскаржуваних документів дізнався лише в 2012 році, не має іншого житла або достатніх для його придбання засобів, спірне житло є його єдиним та можливим місцем проживання не приймаються з огляду на таке. Наведені обставини самі по собі не є підставами для визнання недійсними оспорюваних договору купівлі-продажу та рішення виконкому. До того ж, із наданого [PERSON] рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.06.2015 року по справі № 522/19622/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.08.2015 року, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, постанови від 22.09.2015 року державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, постанови від 04.01.2016 року про відновлення виконавчого провадження з примусового виконання згаданого рішення про вселення [PERSON] у спірну квартиру, подання від 05.11.15 про притягнення до відповідальності за не виконання рішення суду, вбачається, що саме позивач перешкоджає відповідачці проживати в квартирі, тривалий час не виконує рішення суду, яке набрало законної сили. Також позивач подав позовну заяву про виселення [PERSON] зі спірної квартири (справа № 522/20968/14-ц Приморського райсуду м. Одеси). Позивач не заперечував, а матеріалами справи підтверджується, що відповідачка [PERSON] неодноразово пропонувала йому мирову угоду, ніколи не намагалася виселити його зі спірної квартири, продати квартиру або використовувати в якості застави; погодилася також взяти на себе ці добровільні зобов`язання в запропонованій нею мировій угоді, проект якої є у справі. Дійсність такої позиції [PERSON] на цей час підтвердив в суді її представник. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, у тому числі, витяг оскаржуваного рішення та оспорюваного договору, всі ці роки зберігалися у спірній квартирі, де проживали позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (заява [PERSON] від 04.06.15 - т.2 а.с.144, і її заява від 04.04.16 - т.3 а.с.97). Зазначене не заперечувалось та було підтверджене у судовому засіданні відповідачкою [PERSON] .. Також, відповідач [PERSON] давала згоду на викуп квартири, яке про це зазначено в позовній заяві, доповненнях до неї, заяві від 07.07.14 (т.1 а.с.150). Згідно пояснень [PERSON] таку згоду вона надала заздалегідь погодивши це і чоловіком - позивачем по справі. Отже, суд критично сприймає посилання на те, що позивач [PERSON] по 10-12 місяців перебував у рейсах в період придбання квартири: так, згідно мед книжки моряка № 1 він проходив медогляд уролога 30.01.92 (т.2 а.с.119), тобто за 20 днів до початку розгляду документів комісією райвиконкому - 20.02.1992 року - т.1 а.с.48; згідно медкнижки моряка № 2 позивач перебував в м. Одеса 20.05.92 - т.2 а.с.125; останній рейс позивача відбувся в період з 01.09.96 по 30.09.97 згідно довідки ДП «Бласко-крюинг» (т.2 а.с.199), як і останній медогляд за книжкою моряка 01.09.96 - т.2 а.с.121. Тобто позивач міг бути у рейсі в період придбання квартири приблизно 3,5 місяця, його заява від 04.02.16 про перебування в рейсі тривалий час нічим не підтверджена - т. 3 а.с.51. Крім того, аналіз змісту цієї власноручно написаної позивачем заяви, в якій, зокрема, зазначено, що «... при оформлений документов устроили путаницу, викупила [PERSON] , а оформили на младшего члена семьи, на [PERSON] , и додумались меня и жену вообще исключить из договори...» та ін. свідчать про обізнаність позивача про дії, спрямовані на приватизацію спірної квартири в 1992 році. Таким чином, суд вважає встановленими обставини, що позивач із моменту викупу квартири мав рацію про зміст договору викупу, факт укладення цього договору ніколи ніким від позивача не приховувався, та позивач не заперечував проти нього впродовж всього часу спільного проживання із донькою [PERSON] до 1995 року, після чого стосунки почали псуватися. Однак, до 2012 року питання про оспорювання договору викупу позивачем не підіймалось не зважаючи на те, що як його дружина [PERSON]. , так і він особисто розуміли, що покупцем їх квартири в договорі є лише відповідачка. А саме тому початок перебігу строку позовної давності слід вважати дату укладення договору викупу, а отже і стороною позивача пропущені процесуальні строки звернення до суду. За відсутності підстав для задоволення позову немає потреб з`ясовувати відповідні обставини щодо пропуску строку давності та ін. та застосовувати ст.ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 80 ЦК УРСР 1963 року і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, суд не застосує до спірних правовідносин строки позовної давності та не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на пропуск позивачем строку давності, оскільки у даному випадку суд дійшов висновку про відсутність порушень відповідачем [PERSON] майнових прав [PERSON] та щодо відмови у позові за його недоведеністю.

Outcome: approved