Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2020 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчим відповідача під час імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні №42014170000000291 у розмірі 566760 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.10.2014 року прокуратура Харківської області відкрила кримінальне провадження №42014170000000291 проти колишніх співробітників УМВС в Полтавській області. 08.01.2020 року вказане кримінальне провадження скеровано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, слідчим визначено [PERSON]. 31.01.2020 року [PERSON] як потерпілий звернувся до слідчого з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи, однак слідчий не розглянув клопотання, не повідомив заявника про результати розгляду клопотання. 28.02.2020 року [PERSON] як потерпілий повторно звернувся до слідчого з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи, однак слідчий знову вчинив бездіяльність. 18.03.2020 року [PERSON] звернувся до слідчого з клопотанням про проведення слідчих дій, однак слідчий знову не розглянув клопотання. 01.05.2020 року [PERSON] звернувся до начальника першого слідчого відділу ТУ ДБР в м. Полтави Калугіна Є. на бездіяльність слідчого та 19.05.2020 року начальник надав формальну відповідь. 01.06.2020 року [PERSON] знову звернувся до слідчого з клопотанням про проведення слідчих дій, однак слідчий знову вчинив бездіяльність. Слідчий [PERSON] зловмисно не проводив слідчих дій, приховав посадовий злочин, ігнорував клопотання [PERSON] , докази, навмисно продовжує бездіяльність, що спричиняє позивачу моральні страждання. В зв`язку з наведеним, [PERSON] вимушений був звернутися до генерального прокурора із заявою про скоєння слідчим [PERSON] кримінального правопорушення. Так, по вині відповідача, позивач, інвалід ІІ групи, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись в суд для захисту своїх прав, у зв`язку з чим переносить глибокі моральні страждання; по вині відповідача він також позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; по вині відповідача порушено психологічне благополуччя. Просить суд позов задовольнити, захистити конституційне право позивача на компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого ТУ ДБР в м. Полтаві [PERSON]. під час імітації досудового розслідування кримінального провадження №42014170000000291 та стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 566760 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, однак у матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Так, у провадженні слідчого СУ ТУ ДБР у м. Полтаві [PERSON]. перебувають матеріали досудового розслідування №42014170000000291 від 23.10.2014 року, досудове розслідування якого у період з 23.10.2014 року по 28.12.2019 року здійснювали слідчі прокуратури Харківської області, які 7 раз приймали рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення. Клопотання [PERSON] від 31.01.2020 року та 28.02.2020 року до слідчого не надходили, та відповідно предметом розгляду не були. 20.03.2020 року до слідчого надійшло клопотання [PERSON] щодо повідомлення про підозру, у задоволенні якого було відмовлено. 04.06.2020 року до слідчого надійшло повторне клопотання потерпілого щодо повідомлення про підозру, у задоволенні якого повторно було відмовлено. Тобто всі клопотання розглянуті та по ним прийняті рішення. Позивачем не підтверджено спричинення йому моральних страждань, не надано жодного підтвердження незаконних дій відповідача. З викладеної позиції [PERSON] вбачається, що ним оскаржуються дії слідчого на досудовому розслідуванні, а отже вказане не може бути предметом розгляду цивільної справи. Представник наголосив, що у Дзержинському районному суді м. Харкова розглядається більше 10 аналогічних необґрунтованих позовів [PERSON] до ТУ ДБР у м. Полтаві з тих самим підстав, доводів, тільки за різними кримінальними провадженнями, в яких він просить стягнути з державного бюджету від 1 до 2 мільйонів гривень за нібито завдану моральну шкоду при розслідування кримінальних проваджень, відкритих за його заявами. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, [PERSON] та членами його сім`ї подано більше 60 позовів про відшкодування завданої моральної шкоди діями чи бездіяльністю органів слідства та прокуратури, поданими з надуманих підстав оманливої видимості порушення прав та діяльності щодо їх захисту. Ухвалами слідчих суддів не встановлено протиправну бездіяльність слідчих в частині невиконання службових обов`язків, позивач не тільки не довів протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Правовідносини між сторонами врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, питання правомірності дій відповідача слідчими суддями не перевірялось, оскільки це не входить до повноважень слідчого судді. Слідчі ТУ ДБР у м. Полтаві виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до суб`єктів, визначених у статті 1174 Цивільного кодексу України не належать. Просить суд в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши доводи сторін, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзивах та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, досудове розслідування кримінального провадження №42014170000000291 від 23.10.2014 року проводиться Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, досудове розслідування кримінального провадження у період з 23.10.2014 року по 28.12.2019 року проводилося прокуратурою Харківської області. 31.01.2020 року [PERSON] звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві із клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №42014170000000291 (а.с.37-38). Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком №3000452807 від 31.01.2020 року (а. с. 36) 28.02.2020 року [PERSON] звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві із клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №42014170000000291 (а.с.34-35). Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком №3000449513 від 28.02.2020 року (а. с. 33) 13.03.2020 року [PERSON] звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із заявою про відвід прокурора у кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 06.04.2020 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід прокурора прокуратури Харківської області Жорняк М.С. від досудового розслідування кримінального провадження №42014170000000291 від 23.10.2014 року відмовлено (справа №554/2411/20) (а. с. 29). 18.03.2020 року [PERSON] звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві із клопотанням про повідомлення про підозру слідчому [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення. Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком №3000452807 від 18.03.2020 року, клопотання надійшло до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві 20.03.2020 року (а. с. 25, 125). Постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві [PERSON]. від 23.03.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого [PERSON] (а. с. 127). 01.05.2020 року [PERSON] звернувся до начальника Територіального управління Державного бюро розслідувань Калугіна Е. П. із скаргою, у якій просив прийняти кримінальне провадження №42014170000000291 від 23.10.2014 року до свого провадження та здійснити розслідування по ньому, письмово повідомити про підозру слідчому [PERSON] (а. с. 21-24) Листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві від 19.05.2020 року за вих. №І-4680/15-02-1-20 [PERSON] повідомлено, що станом на даний час підстав для відсторонення слідчого [PERSON] від проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42014170000000291 та призначення іншого слідчого не вбачається. Прийняття рішення про повідомлення за погодженням із прокурором особі про підозру належить до виключних повноважень слідчого, яке він приймає, з урахуванням доказів здобутих в ході проведення досудового розслідування (а. с. 19-20). 01.06.2020 року [PERSON] звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві із клопотанням про повідомлення про підозру слідчому [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення (а. с. 14-18). Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком №3000449513 від 01.06.2020 року, клопотання надійшло до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві 04.06.2020 року (а. с. 13) Постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві [PERSON]. від 05.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого [PERSON] (а. с. 131). 15.06.2020 року [PERSON] звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою про вчинення кримінального правопорушення слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві [PERSON] (а. с. 8-12). Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком №3000452807 від 15.06.2020 року (а. с. 7) Як вбачається із ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 01.03.2021 року скаргу [PERSON] на постанову від 23 грудня 2020 року слідчого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві [PERSON] про закриття кримінального провадження №42014170000000291 від 23 жовтня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч.ч.1-3 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382, ч.1 ст.384 КК України задоволено, скасовано постанову від 23 грудня 2020 року слідчого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві [PERSON] про закриття кримінального провадження №42014170000000291 від 23 жовтня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч.ч.1-3 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382, ч.1 ст.384 КК України (справа №554/2411/2020). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України). Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Результат системного аналізу вказаних норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу слідства, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. При цьому повинен бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органів слідства, прокуратури та заподіяною шкодою. Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №520/3307/16-ц. Проведення слідчих процесуальних дій в рамках кримінального провадження, реалізація дій заявника на оскарження процесуальних дій слідчого, не свідчить про незаконність дій слідства відносно нього. Згідно із частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 Цивільного кодексу України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 Цивільного кодексу України. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Частиною першої статті 303 КПК України визначено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. За правилом частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого, дізнавача та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 01 квітня 2020 року у справі №641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі №641/7984/17 (провадження № 61-36602св18). Таким чином, сам факт постановлення ухвали слідчим суддею, згідно з якою за результатами розгляду скарги [PERSON] постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано, свідчить про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає [PERSON] . Сам факт скасування постанови ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалою слідчого судді. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися посадовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві у кримінальному провадженні, натомість судом не встановлено, а у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення його особистих немайнових чи процесуальних прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже, заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Так, при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим, у відповідності до статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчим відповідача під час імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні №42014170000000291 задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed