Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до суду позовну заяву до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції в розрахунку на день ухвалення рішення суду, яка станом на 01 вересня 2020 року становить 54937,66 грн., та індексу інфляції в сумі 389705,99 грн. за час прострочення виконання рішення суду за період з 11 листопада 2016 року по 01 серпня 2020 року. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року розірвано шлюб між сторонами та рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2016 року, яке залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року, проведено поділ спільного рухомого майна подружжя та визнано за сторонами право власності по Ѕ частині ідеальної частки рухомого майна, а саме дивана вартістю 1800 грн., двох ковриків вартістю 12300 грн., скатертини вартістю 1000 грн., холодильника марки «Samsung» вартістю 7500 грн. Визнано право особистої приватної власності відповідача на автомобіль марки «Ауді А-6», номерний знак [NUMBER] , вартістю 141977,33 грн. 23 березня 2019 року Постановою Верховного Суду касаційну скаргу позивача задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. 02 липня 2019 року Постановою Тернопільського апеляційного суду Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 листопада 2016 року в частині вирішення вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя скасовано. Проведено поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши [PERSON] у рахунок належної йому 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя: житловий будинок у [ADDRESS] , загальною площею 166,5 кв.м, житловою площею 80,6 кв.м, вартістю 701380 грн.; автомобіль марки «АUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , вартістю 140000 грн.; 2 світильники вартістю 7000 грн. та 5000 грн.; стіл та крісла вартістю 16000 грн.; жалюзі вартістю 15000 грн.; посуд вартістю 6000 грн.; спальний гарнітур вартістю 20000 грн.; стільницю на кухню вартістю 6500 грн.; комп`ютер, вартістю 4000 грн.; ковдри, подушки, покривало загальною вартістю 2000 грн; комп`ютерне крісло вартістю 2000 грн; диван вартістю 18000 грн.; два ковриків загальною вартістю 12300 грн.; скатертину вартістю 1000 грн.; холодильник марки «Samsung» вартістю 7500 грн.; на загальну суму майна 963680 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію належної їй 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя житлового будинку у [ADDRESS] , загальною площею 166,5 кв.м, житловою площею 80,6 кв.м, вартістю 701380 грн.; автомобіля марки «АUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , вартістю 140000 грн.; 2 світильники вартістю 7000 грн. та 5000 грн.; стіл та крісла вартістю 16000 грн.; жалюзі вартістю 15000 грн.; посуд вартістю 6000 грн.; спальний гарнітур вартістю 20000 грн.; стільниця на кухню вартістю 6500 грн.; комп`ютер, вартістю 4000 грн.; ковдри, подушки, покривало загальною вартістю 2000 грн; комп`ютерне крісло вартістю 2000 грн; диван вартістю 18000 грн.; двох ковриків загальною вартістю 12300 грн.; скатертину вартістю 1000 грн.; холодильник марки «Samsung» вартістю 7 500 грн; на загальну суму 481840 грн. У решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2016 року залишено без змін, відновивши його дію у нескасованій частині. В провадженні Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) перебуває на виконанні виконавчий лист, виданий Тернопільським міськрайонним судом 14 серпня 2019 року у справі №607/19036/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсацію належної їй Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя у розмірі 481840 грн. З часу пред`явлення вказаного виконавчого листа до примусового виконання у відділ державної виконавчої служби (19 серпня 2019 року), рішення суду боржником не виконано. 23 липня 2020 року Постановою Верховного Суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року залишено без змін. Поновлено виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року. 17 липня 2020 року вказану Постанову Верховного Суду пред`явлено до відома та виконання у відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). У зв`язку з невиконанням відповідачем постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року позивач вважає, що має право стягнути з нього три відсотки річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України за період з 11.11.2016р. по 01.09.2020р. від суми заборгованості в розмірі 481840 грн. відповідно до розрахунків, наведених у позовній заяві, зокрема 3% річних у розмірі 389750,99 грн. та інфляційних втрат у розмірі 54937,66 грн. , що разом складає 444643,65 грн. Ухвалою судді від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання 05 листопада 2020 року о 10 год. 00 хв. За клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Черніцького І.Р. підготовче судове засідання, призначене на 05 листопада 2020 року на 10 год., відкладене на 14 грудня 2020 року на 16 год. 14 грудня 2020 року представник відповідача [PERSON] адвокат Черніцький І.Р. подав письмову заяву, в якій вказав, що безпідставними є доводи позивача про те, що у відповідача, починаючи з 11 листопада 2016 року виникло грошове зобов`язання на підставі рішення суду. Так, 11 листопада 2016 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, на яке посилається позивач, за сторонами спору було визнано по Ѕ ідеальній частці рухомого майна без стягнення із будь-кого грошової компенсації за таке майно, однак і в цій частині дане рішення було скасовано 02 липня 2019 року. Грошове зобов`язання у відповідача виникло 02 липня 2019 року на підставі постанови Тернопільського апеляційного суду, якою з [PERSON] стягнуто грошову компенсацію належної позивачу Ѕ частини рухомого та нерухомого майна згідно з переліком, вказаному у даному рішенні суду, на суму 481840 грн. У зв`язку зі зверненням [PERSON] в суд касаційної інстанції 23 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду було зупинено виконання постанови апеляційного суду від 02 липня 2019 року до закінчення касаційного провадження. Виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року було поновлено Верховним судом 23 липня 2020 року. Відтак, період, на який було зупинено виконання постанови апеляційного суду (з 23 вересня 2019 року по 23 липня 2020 рік), не включається в період нарахування штрафних санкцій у порядку ст. 625 ЦК України. На підставі наведеного, представник відповідача вважає, що до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій в порядку ст. 625 ЦК України за період з 02 липня 2019 року по 23 вересня 2019 року та з 23 липня 2020 року по день пред`явлення позову. Враховуючи офіційні дані індексу інфляції та методику його розрахунку, а також розрахунок 3% річних, вважає, що до задоволення підлягають позовні вимоги у розмірі 3721,63 грн. 14 грудня 2020 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 грудня 2020 року на 10 год. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав із викладених у позовній заяві обставин. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, зіславшись на мотиви, викладені в письмовій заяві. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2016 року частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ\~майна подружжя. Проведено поділ спільного майна подружжя. Визнано за [PERSON] та за [PERSON] право власності по Ѕ ідеальній частці рухомого майна, а саме: дивана вартістю 1800 грн., двох ковриків вартістю 12300 грн., скатертини вартістю 1000 грн., холодильника марки «Samsung» вартістю 7500 грн. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про\~визнання майна\~особистою власністю\~задоволено частково. Визнано за [PERSON] право особистої\~приватної власності\~на автомобіль\~марки «Ауді\~А-6»,\~номерний знак\~ [NUMBER] ,\~вартістю 141977,33\~грн. У решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя житлового будинку, автомобіля марки «АUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , 2 світильників, стола та крісла, жалюзі, посуду, спального гарнітуру, стільниці на кухню, комп`ютера, ковдри, подушок, покривала, комп`ютерного крісла, дивана, двох ковриків, скатертини, холодильника скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Проведено поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши [PERSON] у рахунок належної йому Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя житловий будинок у [ADDRESS] , загальною площею 166,5 кв.м, житловою площею 80,6 кв.м, вартістю 701380 грн.; автомобіля марки «АUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , вартістю 140000 грн.; 2 світильники вартістю 7000 грн. та 5000 грн.; стіл та крісла вартістю 16000 грн.; жалюзі вартістю 15000 грн.; посуд вартістю 6000 грн.; спальний гарнітур вартістю 20000 грн.; стільниця на кухню вартістю 6500 грн.; комп`ютер, вартістю 4000 грн.; ковдри, подушки, покривало загальною вартістю 2000 грн; комп`ютерне крісло вартістю 2000 грн; диван вартістю 18000 грн.; двох ковриків загальною вартістю 12300 грн.; скатертину вартістю 1000 грн.; холодильник марки «Samsung» вартістю 7 500 грн.; на загальну суму майна 963680 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію належної їй Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя - житлового будинку у [ADDRESS] , загальною площею 166,5 кв.м, житловою площею 80,6 кв.м, вартістю 701380 грн.; автомобіля марки «АUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , вартістю 140000 грн.; 2 світильники вартістю 7000 грн. та 5000 грн.; стіл та крісла вартістю 16000 грн.; жалюзі вартістю 15000 грн.; посуд вартістю 6000 грн.; спальний гарнітур вартістю 20000 грн.; стільниця на кухню вартістю 6500 грн.; комп`ютер, вартістю 4000 грн.; ковдри, подушки, покривало загальною вартістю 2000 грн; комп`ютерне крісло вартістю 2000 грн; диван вартістю 18000 грн.; двох ковриків загальною вартістю 12300 грн.; скатертину вартістю 1000 грн.; холодильник марки «Samsung» вартістю 7500 грн.; на загальну суму майна 481 840 грн. Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року зупинено виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року до закінчення касаційного провадження. Постановою Верховного суду від 23 липня 2020 року постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року залишено без змін. Поновлено виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року. 14 серпня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист №607/19036/15-ц від 02 липня 2019 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації належної їй Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя - житлового будинку у [ADDRESS] , загальною площею 166,5 кв.м, житловою площею 80,6 кв.м, вартістю 701380 грн.; автомобіля марки «АUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , вартістю 140000 грн.; 2 світильники вартістю 7000 грн. та 5000 грн.; стіл та крісла вартістю 16000 грн.; жалюзі вартістю 15000 грн.; посуд вартістю 6000 грн.; спальний гарнітур вартістю 20000 грн.; стільниця на кухню вартістю 6500 грн.; комп`ютер, вартістю 4000 грн.; ковдри, подушки, покривало загальною вартістю 2000 грн; комп`ютерне крісло вартістю 2000 грн; диван вартістю 18000 грн.; двох ковриків загальною вартістю 12300 грн.; скатертину вартістю 1000 грн.; холодильник марки «Samsung» вартістю 7500 грн.; на загальну суму майна 481840 грн. 28 серпня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59890949 з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/19036/15-ц, виданого 02 серпня 2019 року. 18 серпня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій з примусового виконання вказаного виконавчого листа. Як убачається з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, на даний час постанова Тернопільського апеляційного суду не виконана. Станом на дату звернення до суду кошти в сумі 481840 грн. відповідачем не сплачені. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 18 ЦПК України встановлений принцип обов`язковості судових рішень, який полягає в тому, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так,\~цивільні права\~та обов`язки\~виникають із\~дій осіб,\~що передбачені\~актами цивільного\~законодавства,\~а також\~із дій\~осіб,\~що не\~передбачені цими\~актами,\~але за\~аналогією породжують\~цивільні права\~та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1)\~договори та\~інші правочини; 2)\~створення літературних,\~художніх творів,\~винаходів та\~інших результатів\~інтелектуальної,\~творчої діяльності; 3)\~завдання майнової\~(матеріальної)\~та моральної\~шкоди іншій\~особі; 4)\~інші юридичні\~факти. Цивільні\~права та\~обов`язки\~можуть виникати\~безпосередньо з\~актів цивільного\~законодавства. У\~випадках,\~встановлених актами\~цивільного законодавства,\~цивільні права\~та обов`язки\~виникають безпосередньо\~з актів\~органів державної\~влади,\~органів влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органів місцевого\~самоврядування. У\~випадках,\~встановлених актами\~цивільного законодавства,\~цивільні права\~та обов`язки\~можуть виникати\~з рішення\~суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до вимог ст.\~599\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відповідно до вимог ст.\~625\~Цивільного кодексу\~України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625\~ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), та в Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625\~ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11\~ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625\~ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, повинні бути враховані при застосуванні норм права до спірних правовідносин у даній справі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом установлено, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року з відповідача в користь позивача стягнуто 481840 грн. грошової компенсації. Зазначеного судового рішення відповідач не виконав, грошову компенсацію в розмірі 481840 грн. позивачу не сплатив. Відтак, з 02 липня 2019 року у відповідача виникло грошове зобов`язання в розмірі 481840 грн., яке ним не виконане, тому починаючи з 02 липня 2019 року виникла його відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, та позивач набула право на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Таким чином\~суд вважає\~підставними вимоги\~позивача про\~стягнення з\~відповідача 3%\~річних та\~інфляційних втрат\~від простроченої\~суми 481840\~грн. за період з 02 липня 2019 року до 01 вересня 2020 року. Виходячи з методики розрахунку 3% річних, який проводиться шляхом добутку суми заборгованості і кількості днів прострочення, помноженого на 3 та поділеного на 365 і на 100, судом установлено, що 3% річних за період з 02 липня 2019 року до 01 вересня 2020 складають 16923,70 грн.: Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів 481840 грн.02.07.2019 - 01.09.20204283 %16923,70 грн. Враховуючи індекс інфляції за період з 02 липня 2019 року по 01 вересня 2020 року та методику розрахунку відповідних виплат, згідно з якими розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, інфляційне збільшення заборгованості за вказаний період складає 7\~687,93 гривень: Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції 02.07.2019 - 01.09.2020481 840101.597687,93489527,93 Разом з тим, підстави стягнення трьох процентів та інфляційних втрат за період з 11 листопада 2016 року до 02 липня 2019 року відсутні, оскільки на підставі рішення суду від 11 листопада 2016 року жодного грошового зобов`язання у відповідача перед позивачем не виникло, а грошове зобов`язанні зі сплати позивачу компенсації належної їй Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя у розмірі 481840 грн. у відповідача виникло з моменту ухвалення постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року. З доводами представника відповідача про те, що розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат не повинен здійснюватись у період з 23 вересня 2019 року до 23 липня 2020 року, коли виконання постанови апеляційного суду від 02 липня 2019 року було зупинене, суд не погоджується. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04 червня 2019 року Велика Палата відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 905/3137/14-908/5775/14 (провадження № 3-1276гс15), та зазначила, що після прийняття судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення грошове зобов`язання боржника не припиняється, тому передбачені статтею 625\~Цивільного кодексу\~України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює зобов`язання, в тому числі строків його виконання, а лише унеможливлює примусове виконання до спливу строків, визначених судом, та не звільняє відповідача від наслідків порушення зобов`язання шляхом сплати сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Судом установлено, що у даній справі ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року зупинено виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року на час розгляду справи Верховним Судом (з 23 вересня 2019 року до 23 липня 2020 року). На думку суду, зупинення виконання постанови суду за своєю правовою природою є схожим до відстрочення виконання рішення суду, а тому при застосуванні норм ст. 625 ЦК України в частині вирішення вимог за період, коли виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2019 року було зупинено, суд враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04 червня 2019 року, та приходить до переконання про наявність підстав стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат у період з 23 вересня 2019 року до 23 липня 2020 року. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача в її користь 3% річних за період з 02 липня 2019 року до 01 вересня 2020 року в розмірі 16923,70 грн. та інфляційних втрат за період з 02 липня 2019 року до 01 вересня 2020 року в розмірі 7687,93 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 840,80 грн. понесеного судового збору.

Outcome: partial