Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зазначивши про те, що домоволодіння [ADDRESS] у рівних частинах є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO] і спадкоємцями першої черги за законом є [PERSON] - її чоловік, [PERSON] - її син, та відповідач за позовом [PERSON] - її онук (в силу вимог ч.1 ст. 1266 ЦК України. За таких обставин, його частка у спірному будинку становить 1/6 частину на яку він і просить визнати за собою право власності. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні надали письмові заперечення у яких частково визнали позовні вимоги, зокрема не заперечували про визнання домоволодіння [ADDRESS] у рівних частинах є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Що стосується інших позовних вимог вони вважають їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивач, у визначений законом строки та порядок, спадщину після смерті [PERSON] не прийняв, тому просили у даній частині позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши у судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 15.02.1960 року батьки позивача [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб під час якого побудували домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується відповідним свідоцтвом на право особистої власності на домоволодіння, виданого на ім'я [PERSON] виконкомом Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області від 04.04.1991 року, зареєстрованого Новомосковським БТІ 04.04.1991 року у реєстровій книзі №595-3. Так, згідно ч.1 ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, що було придбане подружжям під час шлюбу, належить чоловіку та жінці на праві спільної сумісної власності, тобто спірне домоволодіння належать подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], видане виконавчим комітетом Сурсько-Литовської сільської ради, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, актовий запис №31 від 13.07.2012 року. Як встановлено у судовому засіданні, після її смерті спадкоємцями першої черги є її чоловік [PERSON] та їх сини - позивач [PERSON] і [PERSON], який 24.03.1993 року помер і у нього залишився рідний син, відповідач по справі - [PERSON], який в силу вимог ч.1 ст. 1266 ЦК України також є спадкоємцем за законом першої черги. Так, після смерті матері, позивач [PERSON] звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, на підставі чого державним нотаріусом 01.08.2015 року відкрито спадкову справу №57762908 після смерті [PERSON], померлої [INFO], що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №57762908 від 01.08.2015 року. Окрім того, 26.08.2015 року від державного нотаріуса дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. позивач отримав постанову про відмову у посвідченні нотаріальної дії, а саме йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після матері, [PERSON], померлої [INFO], на частку у спільній сумісній власності, оскільки не підтверджується факт належності їй спадкового майна, а саме: відсутні правовстановлюючі документи на частку нерухомого майна на її ім'я. Відповідно до вимог ст.ст. 368, 372 ЦК України, майно, яке знаходиться у спільній сумісній власності може бути поділено між співвласниками за згодою між ними. У разі поділу майна між співвласниками, право сумісної власності припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, яке знаходиться в спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, на даний час, не можливо визначити частку за померлим у нотаріальному порядку. Згідно ч. 2 ст. 372 Цивільного Кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, як що інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, спірне домоволодіння [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя, що відповідає вимогам ст. 60 СК України, тому позовні вимоги в частині визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача в частині визнання права власності на ? частину домоволодінні [ADDRESS] за померлою [PERSON], суд вважає їх необґрунтованими та безпідставним, оскілки законом визначено, що майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, належить співвласникам у рівних частинах, а саме по ? за кожним, тому дана вимога позивача є недоцільною і суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні. Таким чином, виходячи із наведеного, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина що складалася з ? частини домоволодіння [ADDRESS]. Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як встановлено судом, за своє життя [PERSON] заповіту не залишала, таким чином, після смерті її спадкоємці будуть успадковувати за законом. Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зокрема, частиною 1 статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки». Таким чином, як визначено судом, до першої черги спадкоємців за законом після смерті [PERSON] входять [PERSON] - її чоловік, [PERSON] - її син, та відповідач [PERSON] - її онук, які на день смерті спадкодавця [PERSON] проживали разом з нею та були зареєстровані, що підтверджується довідкою сільської ради від 30.07.2015 року, таким чином вони всі, в силу вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину розміри часток якої становлять - по 1/6 частці за [PERSON] та [PERSON], а також 4/6 частки за [PERSON] Крім того, факт прийняття спадщини [PERSON] визначено і у постанові нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, зазначивши причиною саме відсутність у спадкодавця правовстановлюючого документу на майно, а не пропуск позивачем строку для прийняття спадщини. За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість заперечень відповідача щодо пропуску [PERSON] визначеного законом строку для прийняття спадщини. Разом з тим, як зазначено сторонами у судовому засіданні, [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть, виданого виконавчим комітетом Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області [NUMBER], актовий запис №23), який за своє життя залишив заповіт, згідно з яким, він заповів все своє майно своєму онуку [PERSON]. Враховуючи вищевказані обставини справи та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачу належить 1/6 частина спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 2 ст. 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно з абз. 4 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N20/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус для видачі свідоцтва про право на спадщину вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивача на вищезазначену частку спадкового майна, а його позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial