Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивач, [PERSON], пред'явила позов до відповідача, [PERSON], за яким з урахуванням прийнятих судом до розгляду збільшених у судовому засіданні позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: 1) борг за договором позики в сумі 10000 гривень 00 копійок; 2) штрафні санкції в сумі 1350 гривень 00 копійок; 3) відсотки за порушення грошового зобов'язання в сумі 01 гривня 47 копійок; 4) плату за обслуговування поточного рахунку в сумі 175 гривень 11 копійок; 5) плату за обслуговування кредитного залишку в сумі 6986 гривень 63 копійки; 6) штрафні санкції в сумі 1350 гривень 00 копійок; 7) суму встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 1293 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] у позові зазначено про те, що 11 жовтня 2013 року вона на прохання відповідача уклала з публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» кредитний договір на суму 10000 гривень 00 копійок. Отримані кошти передала відповідачеві для її власних потреб. Як свідчення того, що відповідач буде сплачувати обов'язкові платежі за кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідач склала письмову розписку, згідно якої зобов'язується сплатити кредитний платіж. З часу складання розписки пройшло декілька місяців, але боргові зобов'язання відповідач не виконує. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою погасити борг за кредитом, але відповідач відмовляється повернути кошти, посилаючись на тяжке матеріальне становище. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю та пояснила про те, що вона дійсно отримала кредитні кошти в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» за кредитним договором. Отримані гроші в повному обсязі в розмірі, поряд з іншим, в цілому 10000 гривень 00 копійок віддала відповідачеві [PERSON]. Однак, остання ні згадану суму коштів, ні інші кошти, пов'язані з обслуговуванням кредиту, повертати ні їй ні публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» насправді не збирається. Вона вважає, що дві її позовні вимоги до відповідача, зокрема вимога про стягнення 10000 гривень 00 копійок боргу та вимога про стягнення інфляційного збільшення суми боргу, стосуються правовідносин між нею та відповідачем, а решта позовних вимог - правовідносин між нею, відповідачем та третьою особою щодо зобов'язань за кредитним договором. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, за змістом якої позов нею не визнається повністю. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», у судове засідання свого повноважного представника не направила, подала до суду письмові заяви у відповідності до яких просила розглянути справу за відсутності представника та зауважила, що аніякої згоди на заміну боржника за кредитним договором з позивача на відповідача вона не надає, а спір між сторонами просить вирішити на розсуд суду. Суд, вислухавши позивача, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за потрібне вирішити позов за наступних установлених судом обставин. Судом з'ясовано, що між позивачем та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», яке у справі є третьою особою, 11 жовтня 2013 року виникло зобов'язання, котре підтверджується даними копії письмового кредитного договору (копія на а.с. 5 на звороті), згідно якого кредитодавець (третя особа) зобов'язаний надати грошові кошти (кредит) позичальникові (позивачеві) у розмірі та на умовах, встановлених договором. Позивач 11 жовтня 2013 року отримала від третьої особи кошти за кредитним договором у розмірі 9975 гривень 94 копійки (роздруківка відомостей про отримані кошти на а.с. 59), які, за поясненням позивача у судовому засіданні, у розмірі в цілому 10000 гривень вказаної дати передала відповідачеві. Необхідність повернення відповідачем коштів у розмірі 10000 гривень остання оформила письмовою розпискою від 11 жовтня 2013 року (копія на а.с. 5), зміст якої вказує на те, що відповідач зобов'язується погашати заборгованість позивача перед третьою особою за кредитним договором та повернути кошти, одержані позивачем у кредит, однак у згаданій розписці безпосередні відомості про факт передачі грошової суми позичальнику відповідач не зазначила. 01 серпня 2014 року позивач пред'явила вимогу про повернення коштів відповідачеві (а.с. 41), проте ця вимога до цього часу відповідачем повністю не виконана. Третя особа у свою чергу не згодна на заміну боржника з позивача на відповідача, вказує на свою не причетність до відносин між сторонами, і сподівається на погашення заборгованості за кредитним договором переважно позивачем, як особою, що отримала кредитні кошти, про що свідчать дані її письмового звернення до суду (а.с.55-58). За таких обставин, суд убачає за необхідне позов задовольнити не з усіх позовних вимог з таких підстав. За змістом розглядуваної ситуації між сторонами та третьою особою виникли лише два зобов'язання, які обумовлені: кредитним договором між позивачем та третьою особою; договором позики між позивачем та відповідачем. Приходячи до такого висновку, суд не бере до уваги та відкидає відомості, викладені позивачем у позові (а.с. 2, 37-39), про нібито належним чином оформлене зобов'язання щодо заміни боржника за кредитним договором, і необхідність виконання обов'язків за кредитним договором саме відповідачем, а не позивачем, виходячи з викладеного нижче. Серед конструкцій, які безпосеред\-ньо обслуговують заміну боржника, у контексті правовідносин між особами, які беруть участь у справі, можуть становити: переведення боргу (як різновид делегації (delegatio)); · прийняття на себе чужого боргу («інтерцесія» (intercessio) або «пасивна цесія» (expromissio)). Відповідно до правил, закладених у норми ст. 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього Кодексу (ст. 521 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Договір, яким передбачається заміна боржника у зобов'язанні, як правило, має назву «договір переведення боргу». На підставі даного договору колишній боржник передає свої обов'язки у зобов'язанні новому боржнику, який вступає у зобов'язання та має виконати обов'язок перед кредитором. Переведення боргу необхідно вважати багатостороннім правочином (договором), в силу якого первісний боржник за зобов'язанням за згодою кредитора переводить свій обов'язок на нового боржника (вибуваючи, таким чином, з цього зобов'язання). Переведення боргу, як і заміна кредитора у зобов'язанні, опосередковує зміну суб'єктного складу зобов'язання, але залишає незмінним його зміст. Отже, переведення боргу на нового боржника здійснюється у тій самій формі, на тих самих умовах і у тому саме обсязі, що і основне зобов'язання, яке існувало на момент переведення боргу, і такі зобов'язання мають бути підтверджені належними документами. Переведення боргу за своєю правовою природою не є самостійним правочином, оскільки воно залежить від основного юридичного факту, який його породжує. Слід зазначити, що кредитним договором між позивачем та третьою особою прямо не передбачено, що обов'язки позичальника за цим договором є такими, що нерозривно пов'язані з особою позичальника і у зв'язку із цим на підставах та у випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством України, можуть виконуватися третіми особами. При цьому позичальник не має права повністю або частково уступити свої права за цим договором іншій особі без попередньої письмової згоди банку (кредитора). Як правило, згода кредитора виражається двома способами: а) шляхом підписання кредитором договору відступлення права вимоги (тобто цей договір як правочин має бути трьохстороннім); б) шляхом надання відповідного листа, повідомлення тощо. В даному випадку згідно вказаної вище розписки відповідача про переведення боргу, третя особа, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (первісний кредитор за кредитним договором), не є стороною зобов'язань між сторонами (позивачем та відповідачем). Більш того, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не надавало будь-яку згоду на уступку прав та обов'язків позичальника за кредитним договором на користь третіх осіб. Отже, відомості розписки відповідача щодо переведення боргу за кредитним договором з позивача на відповідача без згоди на це третьої особи, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», не можуть бути сприйняті судом як належні, позаяк вони явно суперечать вимогам ст. 520 Цивільного кодексу України, оскільки ні позивачем ні відповідачем при складанні розписки не була отримана згода кредитора на заміну боржника, що виключає можливість судового захисту прав позивача стосовно перекладення боргових зобов'язань за кредитним договором на відповідача через установлення ознак зловживання позивачем правом на основі приписів ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України. Разом з тим, суд також не може розцінювати дані вказаної розписки відповідача як прийняття на себе чужого боргу (інтерцесію чи пасивну цесію), що може мати місце між учасниками цивільних відносин, зважаючи на положення ст. 627 Цивільного кодексу України про свободу договору, оскільки відомо, що інтерцесія означає договір між двома особами - кредитором та особою, яка у наданій законом формі погоджується сплатити чужий борг. До конструкції інтерцесії входять два основних елементи: 1) до\-говір між кредитором та третьою особою про взяття останнім на себе обов'язку (боргу) іншої особи, з якою кредитор перебуває у зобо\-в'язальних правовідносинах; 2) односторонній правочин - згода кредитора звільнити первісного боржника від його обов'язку щодо виконання обов'язку перед ним. Згода первісного боржника щодо здійснення його заміни не вимагається. Більш того, конструкція інтерцесії допускає навіть заперечення первісного боржника щодо його заміни. Втім, як видно з наведеного вище, ніякого договору про погашення боргу за позивача відповідач [PERSON] з третьою особою, публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», не укладала, через це і борг позивача [PERSON] на себе не приймала. Розписка відповідача, на даних якої позивач засновує свої позовні вимоги, свідчить тільки про можливість (і не більше) виконання обов'язку позивача за кредитним договором перед третьою особою відповідачем, до виконання якого відповідач примушений судом бути ніяк не може, оскільки правилами ч. 2 ст. 528 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам. Таким чином, суд констатує, що жодної заміни боржника за кредитним договором з позивача на відповідача не відбулося, через що свої обов'язки за кредитним договором за наявних обставин має виконувати позивач. З огляду на викладене, суд переконаний у відсутності правових підстав для стягнення з відповідача коштів, пов'язаних з виконанням обов'язків позичальника за кредитним договором, та для задоволення заявлених позивачем п'яти позовних вимог про стягнення з відповідача: штрафних санкцій за кредитним договором в сумі 1350 гривень 00 копійок, відсотків за порушення грошового зобов'язання в сумі 01 гривня 47 копійок; плати за обслуговування поточного рахунку в сумі 175 гривень 11 копійок; плати за обслуговування кредитного залишку в сумі 6986 гривень 63 копійки; штрафних санкцій в сумі 1350 гривень 00 копійок. Втім, оскільки, як зазначалося вище судом, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики в сумі 10000 гривень, який підтверджується відомостями зазначеної вище розписки, суд зауважує на необхідності стягнення згаданої суми з відповідача на користь позивача, беручи до уваги таке. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, які згідно зі ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи наведене, позовна вимога [PERSON] про стягнення 10000 гривень 00 копійок з [PERSON] як боргу за договором позики при наявності навіть розписки, у якій не наведений факт передачі грошової суми позивачем відповідачеві, але яка вочевидь говорить про сам факт укладення договору позики щодо вказаної суми, підлягає безумовному задоволенню. Крім того, на підставі положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за якою визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, підлягає задоволенню й така остання, що підлягає аналізу за цим рішенням, позовна вимога як то стягнення з відповідача інфляційного збільшення суми боргу за договором позики від 11 жовтня 2013 року, але, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду цивільних справ у межах заявлених вимог, не більш ніж у межах розрахунку позивача у розмірі 1293 гривні 00 копійок (розрахунок станом на 16 квітня 2015 року наведений на а.с. 38), адже за підрахунком суду ця сума має становити більший розмір, зокрема 5286 гривень 88 копійок (зважаючи на період заборгованості, починаючи з дня спливу семиденного строку після пред'явлення вимоги позивачем 01 серпня 2014 року і по 16 квітня 2015 року, суму боргу 10000 гривень 00 копійок та сукупний індекс інфляції за цей період 1.529). Підсумовуючи викладене, оскільки дві з семи позовних вимог підлягають повному задоволенню, а у задоволенні решти п'яти з семи позовних вимог має бути відмовлено повністю, суд приходить до висновку, що позов в цілому має бути задоволений частково. Спираючись на сутність правил, закладених у норми ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову, суд вважає за необхідне розподілити стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача за даним рішенням суду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial