Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідача [PERSON], про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила наступне: 23 листопада 2013 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ № 108922, виданим виконкомом Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Від цього шлюбу подружжя має спільну дитину [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходженням поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Позивач [PERSON] зазначає, що спроби налагодити спільне життя не дають жодного результату. Тому більшу частину життя з чоловіком вони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть з кінця 2016 року. На підставі вищенаведеного позивач просить суд шлюб розірвати та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Проте, подала до суду заяву про можливість розгляду справи у її відсутності, у якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Проте, подав до суду у якій зазначив, що справу просить розглянути у його відсутності, позов у частині розірвання шлюбу визнає повністю, а щодо сплати аліментів готовий добровільно сплачувати у розмірі 2\~000,00 гривень щомісячно до досягенння дитиною повноліття. Як зазначено у ч. 2\~ст. 197 ЦК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень та у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи, 23 листопада 2013 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ № 108922, виданим виконкомом Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Від цього шлюбу подружжя має спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ № 295543 від 17 червня 2014 року. Спільне життя у позивача та відповідача не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходженням поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Більшу частину життя з чоловіком вони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть з кінця 2016 року. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із ст. 55 СК України вбачається, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно з ч. 3\~ст. 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 1\~статті 184 СК України\~передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому частиною 2 цієї ж статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 р. № 1801-VIII встановлений розмір прожиткового мінімуму на 2017 рік\~для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні. Згідно цього ж закону визначений розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 року у розмірі 3 200 грн. Тобто мінімальний розмір аліментів виходячи з прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років складає 746,00 грн., а їх максимальний розмір виходячи із мінімальної заробітної плати складає 2 240 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн.. З такою думкою суд погодитися не може, оскільки розмір доходів відповідача позивачем суду не доведено належними доказами, за відсутності будь яких доказів, суд позбавлений можливості врахувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів. З урахуванням викладеного, та того, що позивачем не надано суду будь яких доказів на підтвердження обставин, зазначених у ч. 1 ст. 182 СК України, того факту, що відповідач погодився добровільно сплачувати аліменти у розмірі 2\~000,00 грн., що на думку суду є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, тому суд вважає за необхідне врахувати вищезазначені норми закону, задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття, починаючи з 28 липня 2017 року (дати звернення до суду з відповідним позовом). Враховуючи наведене, та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між сторонами по справі шлюб підлягає розірванню. Витрати із сплати судового збору у відповідності до\~ст. 88 ЦПК України\~слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved