Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору про розірвання договору дарування квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору дарування квартири від 21.07.2008 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] ([PERSON]) в м.Городок. В червні 2015 року позивач і [PERSON] розпочали процес поділу спіного майна подружжя. 31 липня 2015 року відповідачі уклали Договір про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS]. Цей договір є недійсним з моменту вчинення з наступних підстав: З 10.02.2007 року [PERSON] перебуває з [PERSON] в шлюбі, від якого у них народилося дві доньки [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. З 09.01.1991 року [PERSON] зареєстрована в [INFO], власником якої є її батько - [PERSON], де вона і проживає разом з дітьми з травня 2015 року - після припинення фактичних шлюбних відносин з [PERSON] Після укладення Договору дарування квартири від 21.07.2008 року позивач та [PERSON] разом із дочкою [PERSON] проживали у батьків позивача в квартирі [ADDRESS], а в квартирі [ADDRESS] проводили ремонт, який закінчили в жовтні 2014 року і з того часу [PERSON], [PERSON] та їх дочка [PERSON] стали проживати у квартирі, власником якої був [PERSON] Мати останнього, [PERSON] в цей час перебувала на роботі за межами України. [PERSON], [PERSON]С за спільні кошти здійснювали ремонт квартири [ADDRESS], придбали побудову техніку та меблі для її облаштування. В цій квартирі у них 28.03.2015 року народилась дочка [PERSON], яка також стала там проживати разом із своїми батьками. В травні 2015 року позивач запідозрила [PERSON] у подружній зраді і разом із дітьми перейшла проживати до своїх батьків у квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Городоцького районного суду від 15.09.2015 року відкрито провадження і цивільній справі №672/1212/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Діти [PERSON] на даний час проживають в квартирі [PERSON] житловою площею 31,8 кв.м., де, крім позивача і її двох дітей, зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Таким чином на житловій плої 31,8 кв.м. проживає 6 (шість) осіб, що не відповідає існуючій нормі житлової площі Україні, яка складає 13,65 кв.м. на одну особу (ст.47 ЖК України). Тому позивач вважає, що її діти [PERSON] і [PERSON] мають право на проживання і користування квартирою №1 в будинку №17 по вул.Григорія Ткачука в м.Городок, а договір від 31.07.2015 року є недійсним на підставі ст.203 та ст.215 ЦК України. З жовтня 2014 року позивач проживала в [INFO] однією сімєю з [PERSON], з дозволу якого на законних підставах з дітьми вселилася та до травня 2015 року користувалася квартирою, вела спільне господарство з [PERSON], сплачувала комунальні послуги, витрачала кошти для ремонту та облаштування квартири, придбала побутову техніку та меблі, в тому числі для дітей, на загальну суму 119319,96 грн., що згідно ч.1 ст.74 СК України є спільно набутим майно. Іншого житла у позивача немає, що підтверджується довідкою КП «Городоцьке БТІ» від 24.07.2015 року за №46, довідкою Городоцької міської ради від 23.07.2015 року за №5714 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.07.2015 року. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися житлом нарівні з власником. За таких обставин, на момент укладання Договору від 31.07.2015 року членами сімї [PERSON] були позивач та їх спільні діти - [PERSON] і [PERSON], які правомірно користувалися квартирою №1 в будинку №17 по вул. Г.Ткачука в м.Городок. Фактично, за Договором від 31.07.2015 року відповідачі позбавили малолітніх дітей прав на проживання та користування житлом. Це при тому, що іншого житла позивач і її діти не мають, що є ще однією підставою для визнання недійсності правочину. Невід'ємне право дитини на користування житлом батьків встановлено Законом України «Про охорону дитинства», а контроль за додержанням батьками майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень покладений на органи опіки та піклування (ч.3 ст.18 Закону), тому, відповідно до ч.3 ст.17 вказаного Закону батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати відчуження житла. Укладенням договору без попередньої згоди органу опіки та піклування грубо порушено законні права дітей позивача [PERSON] і [PERSON], права яких захищає їх мати в якості законного представника, так як укладення правочину суперечить ч.3 ст.17, ч.ч.2, 3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.ч.1, 2 та 4 ст.156 ЖК України, ч.ч.2, 3 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Факт відсутності попередньої згоди органу опіки та піклування є обставиною, яка є підставою для недійсності правочину згідно ст.215 ЦК України внаслідок недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, встановлених ч.ч.І, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Згідно ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей. Отже, для укладення правочину стосовно нерухомого майна, право власності або право користування на яке мають діти, необхідна попередня згода органів опіки та піклування, яка на укладення договору від 31.07.2015 року відповідачами не отримувалася. Таким чином, при укладанні Договору від 31.07.2015 року не було дотримано вимог ст.203 ЦК України, ст.156 ЖК Української PCP, ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» щодо надання попередньої згоди органів опіки та піклування на укладання правочину та щодо дотримання прав та інтересів дітей, а тому вказаний правочин є недійсним. Крім того, правочин укладений між відповідачами з метою уникнення [PERSON] цивільно-правової відповідальності в цивільному спорі при поділі спільного майна подружжя, тому він є фіктивним. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Про фіктивність оспорюваного правочину свідчить сам його зміст та укладення його з порушенням цивільного законодавства. Зокрема, як уже зазначалось, до квітня 2015 року позивач з [PERSON] за спільні кошти здійснювали ремонт та облаштування квартири, маючи на меті зареєструватися та спільно з дітьми проживати в ній. В звязку з припиненням фактичних шлюбних відносин з травня 2015 року розпочався процес поділу майна, в тому числі і майна на суму 119319,96 грн., що знаходиться в квартирі [ADDRESS]. Однією із позовних вимог [PERSON] в цивільній справі №672/1212/15-ц є визнання за нею права власності, з врахуванням положення ч.3 ст.70 СК України, на житловий будинок №17-А по вул.Г.Ткачука в м.Городку житловою площею - 48,8 кв.м. Навмисне відчуження [PERSON] власного житла також дало йому право заявити в цивільній справі №672/1212/15-ц про відсутність житла. Це при тому, що на даний час він зареєстрований та проживає в [INFO]. Таким чином, договір від 31.07.2015 року укладений між відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а запис в абзаці 3 п.3 правочину про те, що «...сторони своїми підписами підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного правочину» не відповідає дійсності. Підтвердженням вищезазначених доводів щодо правового статусу вказаної квартири є ухвала Городоцького районного суду від 03.12.2015 року щодо заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження та реалізації будь-яким способом майна, яке належить [PERSON], проживаючому [INFO], а саме: квартири [ADDRESS] ([PERSON]) в м.Городок. В звязку з цим твердження [PERSON], зазначене в абзаці 1 п.3 Договору від 31.07.2015 року про те, що житло (вказана квартира) «...в спорі і під забороною не перебуває...» на даний час також не відповідає дійсності. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, а відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей. Викладені в позовній заяві факти свідчать про те, що права дітей позивача порушені відповідачами, а тому, згідно із ст.ст.15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту. На підставі викладеного, позивач просить визнати договір про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON], і зареєстрований в реєстрі за №1313 від 31 липня 2015 року, недійсним з моменту вчинення. Відповідачі позов не визнали і пояснили, що свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що уклавши договір про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS] з [PERSON], [PERSON] тим самим позбавив своїх малолітніх дітей прав на проживання та користування житлом і це при тому, що іншого житла позивач і її діти не мають. Також позивач зазначає, що за спільні кошти з [PERSON] здійснювали ремонт та облаштування квартири і що правочин, укладений між відповідачами, є фіктивним, оскільки його метою є уникнення [PERSON] цивільно-правової відповідальності у цивільному спорі при поділі спільного майна подружжя. Вказані обґрунтування та твердження позивача не відповідають дійсності. Так квартира [ADDRESS] була власністю [PERSON] - матері [PERSON], яка її подарувала своєму сину - [PERSON] У вказаній квартирі позивач з дітьми проживала тільки з жовтня 2014 року по травень 2015 року. Ніяких спільних сімейних коштів у ремонт та облаштування квартири позивач з [PERSON] не вкладали, оскільки це були кошти тільки [PERSON], яка їх передавала з Італії, де вона на той час працювала. Окрім цього [PERSON] зазначила у суді, що вона є пристарілою особою, є важко хвора (онкозахворювання) і бажає на схилі років спокійно жити сама у своїй квартири. Щодо позбавлення малолітніх дітей права проживання та користування житлом у вказаній квартирі, то дане твердження позивача є надуманим і таким, що не відповідає дійсності. Так позивач проживала у даній квартирі тільки з жовтня 2014 по травень 2015 року, а до цього весь час, починаючи з 2007 року жила у квартирі своїх батьків. На момент розірвання договору дарування квартири [ADDRESS] позивач і діти не проживали у вказаній квартири, а тому [PERSON] мав право нею розпоряджатися. Твердження позивача, що вона і діти ніде не зареєстровані і не мають житла не відповідає дійсності, оскільки вони зареєстровані і проживають [INFO]. Відповідачами нотаріусу були надані всі необхідні документи і їх зміст відповідав фактичним обставинам, тому у нотаріуса не було підстав звертатися до органів опіки та піклування для отримання згоди на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, оскільки діти квартирою не користувалися, проживали разом з матірю, яка на той час більше 2 місяців жила у своїх батьків та припинила шлюбні стосунки із [PERSON] Оскільки діти не проживали і не зареєстровані у вказаній квартирі, тому договір про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] і [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №1313 від 31 липня 2015 року є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. При вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Виходячи із змісту вказаної статті [PERSON] мав право укладати договір, оскільки був власником даної квартири. У відповідності до ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Згідно з положеннями частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якшо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В даному випадку діти не мали і не мають права власності на житло, вони не зареєстровані у даній квартирі, не проживали на момент вчинення правочину у даній квартирі, оскільки мали інше місце проживання, тобто за місцем проживання їх матері - позивача, яка фактично з травня припинила шлюбні стосунки із [PERSON] За таких обставин, враховуючи викладене, приймаючи до уваги показання відповідачів, свідків, які підтвердили факт фактичного не проживання позивача у квартирі, відсутність її будь-якої участі в спільному ремонті та облаштуванні даної квартири, факт проживання дітей разом з позивачем [ADDRESS], а також відсутність їх реєстрації у квартирі [ADDRESS] є свідченням та доказом того, що права дітей позивача не були порушені, оскільки вони живуть з матірю у квартирі її батьків, що підтверджується відповідною довідкою Городоцької міської ради. Окрім цього, надані суду документи (свідоцтво про право власності, відомості з державного реєстру речових прав, договір про розірвання договору дарування квартири, технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], домова книга, довідки про реєстрацію свідчать про те, що правочин про визнання договору про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS] є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, а права малолітніх дітей при цьому не порушені, оскільки власником квартири була [PERSON], ним вона є і на даний час. Ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 10.02.2007 року [PERSON] перебуває з [PERSON] в шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів 10.02.2007 року зроблено актовий запис №15 та видано свідоцтво про шлюб серії 1-БВ №028485. Від шлюбу у них народилося дві доньки - [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. З 09.01.1991 року [PERSON] зареєстрована в [INFO], власником якої є її батько - [PERSON], де вона і проживає разом з дітьми з травня 2015 року - після припинення фактичних шлюбних відносин з [PERSON] Відповідно до договору дарування квартири від 21.07.2008 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] ([PERSON]) в м.Городку, попереднім власником якої була його матір, [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.08.2008 року за №19757323. Після укладення Договору дарування квартири від 21.07.2008 року позивач та [PERSON] разом із дочкою [PERSON] проживали у батьків позивача в квартирі [ADDRESS], а в квартирі [ADDRESS] проводили ремонт, який вони закінчили в жовтні 2014 року і з того часу [PERSON], [PERSON] та їх дочка [PERSON] стали проживати у квартирі, власником якої був [PERSON] за згодою останнього. Його мати [PERSON] в цей час перебувала на роботі в Італії. Під час спільного проживання у [INFO] у подружжя [PERSON] 28.03.2015 року народилась дочка [PERSON], яка також стала там проживати разом із своїми батьками. В травні 2015 року позивач запідозрила [PERSON] у подружній зраді і разом із дітьми перейшла проживати до своїх батьків у квартиру [ADDRESS]. 31 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] за взаємною згодою уклали договір про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №1313. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 26.01.2016 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], яка там зареєстрована разом із своїм сином, [PERSON], що підтверджується домовою книгою. Ухвалою Городоцького районного суду від 15.09.2015 року відкрито провадження і цивільній справі №672/1212/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Діти [PERSON] на даний час проживають в квартирі [PERSON] житловою площею 31,8 кв.м., де крім позивача і її двох дітей зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Таким чином на житловій площі 31,8 кв.м. проживає 6 (шість) осіб. Судом встановлено, що з жовтня 2014 року позивач проживала в [INFO] однією сімєю з [PERSON], з дозволу якого на законних підставах з дітьми вселилася та до травня 2015 року користувалася цією квартирою, вела спільне господарство з [PERSON] Свого житла у позивача та її дітей немає, що підтверджується довідкою КП «Городоцьке БТІ» від 24.07.2015 року за №46, довідкою Городоцької міської ради від 23.07.2015 року за №5714 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.07.2015 року. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Так, при укладенні 31.07.2015 року договору про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS] відповідачі приховали той факт, що малолітні діти [PERSON] мають право на проживання та користування вказаною квартирою. Відповідно до умов абзацу 2 п.3 Договору від 31.07.2015 року, відповідачі засвідчили про відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей, які мають право користуватися даним жилим приміщенням, що не відповідає дійсності, так як на дату вчинення правочину квартирою №1 в будинку №17 по вул.Г.Ткачука мали право користуватися, крім позивача, її малолітні діти - [PERSON] і [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч.1, 2, 4 ст.156 ЖК України члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним в квартирі, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника квартири належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, з положень якої слідує, що члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються нарівні з ним усіма правами і несуть усі обовязки. До членів сімї власника квартири належать дружина, їх діти і батьки. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї власника жилого приміщення мають право користуватися житлом нарівні з власником. Відповідно до ст.405 ЦК України1 члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, на момент укладання Договору від 31.07.2015 року членами сімї [PERSON] були позивач та їх спільні діти - [PERSON] і [PERSON], які правомірно користувалися квартирою №1 в будинку №17 по вул.Г.Ткачука в м.Городок до травня 2015 року. Після цього вони залишили вказану квартиру і саме з цього часу починає відраховуватися річний строк, за спливом якого відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України позивач та її діти втрачають право користування квартирою. Відповідно до ч.1,4,6 ст.29 ЦК України: 1. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 4. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. 6. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Фактично, за Договором від 31.07.2015 року [PERSON] позбавив своїх малолітніх дітей права на проживання та користування житлом. Це при тому, що іншого житла позивач і її діти не мають. Оскільки відповідачі розірвали договір дарування квартири за взаємною згодою, без підстав для його розірвання, визначених ст.727 ЦК України, то таку обставину як добровільна згода сторін слід розглядати як новий договір дарування. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином суд вважає, що [PERSON], як батько малолітніх дітей, віддарувавши квартиру своїй матері, вчинив правовочин, який не відповідає правам та інтересам його малолітніх дітей. Оскільки новий власник житла, [PERSON] не бажає, щоб її онуки [PERSON] та [PERSON] разом із матірю були зареєстровані і проживали в її квартирі [ADDRESS], про що вона заявила у судовому засіданні. Суд відхиляє вимоги позивача про розірвання вищевказаного договору від 31.07.2015 року з підстав його фіктивності, оскільки відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п.24 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Оскільки відповідно до договору від 31.07.2015 року фактично відбулась зміна власника квартири [ADDRESS], то такий правочин не може бути визнаний фіктивним, а лише недійсним в силу вимог ч.1 ст.215 ч.6 ст.203 ЦК України. Судові витрати слід стягнути з відповідачів, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України по 275,60 грн. з кожного.

Outcome: approved