Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2015 року звернувся у суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.2004 р., зареєстрованого в реєстрі за №1-1799, виданого державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], в частині на 126/1000 частин житлового будинку, який знаходиться по вул. Вітряній, 13 в м.Львові та визнати за [PERSON] право власності на 63/1000 частин вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті 11.09.2003 р. [PERSON] Свої вимоги позивач мотивує тим, що будинок №13 по вул.Вітряній у м.Львові належав на праві власності його матері [PERSON] За життя в 2002 р. [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] 49/100 частин вказаного будинку, а внукові [PERSON] - 32/100 частин такого. Після смерті 11.09.2003р. [PERSON] відкрилася спадщина на все її майно, в тому числі і на належну їй частину вказаного будинку. [PERSON] з 1973р. і до дня смерті матері [PERSON] постійно проживав з нею у вказаному будинку, тобто фактично прийняв спадщину після смерті матері і не заявляв про відмову від неї. У червні 2014 р. [PERSON] дізнався, що його рідний брат [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері і на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом став власником належної матері частини вказано будинку. 03.07.2014р. [PERSON] звернувся до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], а 11.09.2014р. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак згідно листа державного нотаріуса від 29.09.2014р. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, чому він звернувся до суду з даним позовом. [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON], який в подальшому уточнив, та просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24.06.2004 р. державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] на імя [PERSON], визнати за ним право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON], посвідченим 25.06.1999р. державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстрованим №1-2183 та визнати за ним право власності на спадкове майно 19/100 ідеальних частин будинковолодіння №13 по вул. Вітряній в м.Львові, що складає такі приміщення: 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З», «К» - сараї. Свої вимоги мотивує тим, що його мати [PERSON] 25.06.1999р. заповіла йому 39/100 частин належного їй на праві власності житлового будинку №13 по вул.Вітряній у м.Львові. На час складання заповіту будинковолодіння включало в себе: три підвальних приміщення, що на плані під літ. I, II, III, загальною площею 18,3 кв.м, двохповерховий будинок та господарські споруди - літня кухня, що на плані під літ. Б, тамбур літ. б, сараї літ. В,З, вбиральня Г, гараж Д, навіс Ж, загальною площею 136, 2 кв.м., житловою 69,6 кв.м. Згідно цього заповіту частку 39/100 частин вказаного житлового будинку, якою розпорядилася спадкодавець в його користь, складають приміщення: 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м. Зазначену частку житлового будинку по вул. Вітряній, 13 в м. Львові із визначенням конкретних приміщень будинку розраховано висновком ЛОДК «БТІ та ЕО» про визначення ідеальних долей між співвласниками № 5/3519 від 24 червня 1999 р. В подальшому будинок зазнав певних змін у звязку із проведеною реконструкцією з добудовою. Житлова площа спірного будинку становила 120,6 кв.м, загальна 228,7 кв.м. Відповідно до висновку ЛОДК «БТІ та ЕО» про визначення ідеальних долей між співвласниками №5/2116 від 22.02.2002р., зробленого повторно на замовлення власника будинковолодіння [PERSON] для відчуження її частини, визначена раніше частка будинковолодіння 39/100 частин становила 19/100 ідеальних частин цього будинковолодіння і у цю частку згідно переліку увійшли ті ж приміщення будинковолодіння, якими на випадок смерті розпорядилась мати на його користь. Про існування заповіту знали інші спадкоємці. За життя [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] 49/100 частин вказаного будинку, а внукові [PERSON] - 32/100 частин такого. 11.09.2003 р. [PERSON] померла. 24.06.2004 р. державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на 19/100 ідеальних частин будинковолодіння №13 по вул. Вітряній в м. Львові, що включає: 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м. 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З», «К» - сараї. Отримавши позов брата [PERSON], він звернувся за консультацією до адвоката, яким було розяснено протиправність дій нотаріуса та порушення його прав при оформленні спадкового майна після смерті матері за законом. Так, в матеріалах спадкової справи є написана ним заява від 15.06.2004 р. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якої видано оскаржуване свідоцтво. Така заява написана ним через відсутність правових знань, він не вбачав в цьому будь-яких порушень своїх прав. Між тим, розяснень з боку нотаріуса з питань порядку та способу прийняття спадщини він не отримував та вважав, що приймає спадщину за заповітом, оскільки вчасно у нотаріальну контору подав відповідну заяву і заповіт. [PERSON] нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.06.2004 р. відповідало змісту заповіту щодо переліку спадкового майна, що давало йому підстави вважати, що спадщину ним прийнято саме за заповітом. Заява про прийняття спадщини за заповітом є первинною, таку він не відкликав і не відмовлявся від прийняття спадщини за заповітом. Наявність в матеріалах спадкової справи заяви про прийняття спадщини за законом, яка була написана за вказівкою державного нотаріуса, а не за власним його волевиявленням, не свідчить про обрання ним способу спадкування за законом. Вважає, що нотаріус не вправі була видавати свідоцтво про право на спадщину за законом за наявності в матеріалах спадкової справи заяви про прийняття спадщини за заповітом, яка заявником не відкликана та в інший спосіб не скасована, а також за відсутності відмови від прийняття спадщини за заповітом. З огляду на вказане вважає, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом слід визнати недійсним та скасувати. Враховуючи надане, листом №1651 від 25.05.2015 р. розяснення ЛОДК «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» щодо невідповідності ідеальних часток зазначеного будинковолодіння, згідно висновку про визначення ідеальних долей між співвласниками №5/3519 від 24.06.1999 р. та №5/2116 від 22.02.2002 р., а саме, що причиною такої невідповідності є те, що визначення ідеальних долей між співвласниками №5/3519 від 24.06.1999 р. зроблено по площі без врахування господарських будівель та відбулося збільшення площі будинку із 136,9 кв.м до 228,7 кв.м внаслідок проведеної реконструкції (прибудови та надбудови), є підстави вважати, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] 39/100 ідеальних частин будинковолодіння станом на 24.06.1999 р. відповідає 19/100 частинам станом на 22.02.2002 р. цього будинковолодіння, куди входять одні і ті ж приміщення, якими на випадок своєї смерті розпорядився спадкодавець, згідно заповіту від 25.06.1999 р. Враховуючи те, що він прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] за заповітом, то набув право на 19/100 ідеальних частин будинковолодіння №13 по вул. Вітряній у м. Львові, до складу якого входить: 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; I-підвал, пл. 5,0 кв.м. II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З», «К» - сараї. В судовому засіданні [PERSON] та його представник, [PERSON] первісний позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, проти зустрічного позову заперечили, зазначивши, що про складання заповіту [PERSON] на користь [PERSON] їм нічого не було відомо, як і про отримання ним свідоцтва про право на спадщину за законом. Вважають, що [PERSON] зробив свій вибір та реалізував своє право спадкування за законом, а не за заповітом, жодних неправомірних дій нотаріусом при видачі йому свідоцтва про право на спадщину не здійснено і жодних таких доказів на підтвердження протиправності дій нотаріуса останнім не надано. Вважають, що [PERSON] пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки з моменту видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом минуло більше 10 років, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні вимог [PERSON] Просять в позові відмовити. В судовому засіданні [PERSON] та його представник зустрічний позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, а проти первісного позову заперечили та просять в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Представник третьої особи - Другої [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, проте подав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, що суд вважає за можливе. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в первісному позові слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити з наступних підстав. У відповідності до вимог ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України , кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON]. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до наявних правовстановлюючих документів [PERSON] первинно належало на праві власності в цілому будинковолодіння №13 по вул.Вітряній у м. Львові. Згідно заповіту від 25.06.1999 р., посвідченого державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1-2183, [PERSON] зробила розпорядження на випадок своєї смерті і 39/100 частин житлового будинку №13 по вул.Вітряній у м. Львові, що складало слідуючі приміщення: 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, заповіла своєму синові [PERSON] Вказана частина будинковолодіння із визначенням приміщень, які охоплюються цією часткою, розраховано згідно висновку Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №5/3519 від 24.06.1999 р. /а.с.61/. Згідно долученого до матеріалів справи технічного паспорта на вказаний будинок, виготовлений станом на 1997 р., загальна площа будинку на день складання заповіту становила 136, 9 кв.м, житлова 69,6 кв.м /а.с.41-45/. Судом встановлено, що в період з 1999 р. по 2001 р. будинок зазнав реконструкції з добудовою, що стверджується технічним паспортом на будинок, складеним 30.03.2001 р. та не заперечується сторонами. Загальна площа будинку після реконструкції та добудови становила 228,7 кв.м, житлова 120,6 кв.м. З метою відчуження частини будинку по вул.Вітряній, 13 у м.Львові, яка не була охоплена заповітом, доньці [PERSON] та онуку [PERSON] власник будинку [PERSON] звернулася до ЛОДК «БТІ та ЕО» з проханням визначити ідеальні долі між співвласниками, які будуть належати кожному після відчуження із визначенням конкретних приміщень у вказаному будинковолодінні. Відповідно до висновку ЛОДК «БТІ та ЕО» № 5/2116 від 22.02.2002 р. про визначення ідеальних долей між співвласниками /спадкова справа №227/2004 а.с.14 зв./, співвласник [PERSON] займає такі приміщення: I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З»-сарай, «К» - сарай, що складає 19/100 частин зазначеного будинковолодіння; співвласник для відчуження 2 займає: підвал, літ. IV, пл..10,4 кв.м; 2-1 коридор, пл.. 7,6 кв.м, 2-2 коридор, пл.. 3,5 кв.м, коридор 2-7, пл.. 7,3 кв.м, кухня, пл.. 10,3 кв.м, 2-5 ванна 3,7 кв.м, 2-10 ванна 3,8 кв.м, житлові кімнати, що під літ. 2-3, 2-8, 2-9, площею 16,2 кв.м, 19,7 кв.м, 15.4 кв.м, навіс літ. «Ж», що становить 49/100 ідеальних частин; співвласник для відчуження 3 займає: 3-2 житлова, пл.. 40,6 кв.м, 3-3 житлова, пл.. 12,7 кв.м, кухня 3-1, пл.. 13,4 кв.м, 3-4 ванна, пл.. 5,3 кв.м, сарай літ. «В», що становить 32/100 ідеальних частки будинковолодіння. Згідно договору дарування частини житлового будинку від 26.02.2002 р. /а.с.9/ [PERSON] подарувала [PERSON] частину житлового будинку із зазначенням вказаних вище житлових приміщень та господарських споруд, які займає співвласник 2, які становлять 49/100 його ідеальних частин. Згідно договору дарування від 26.02.2002 р. /а.с.10/ [PERSON] подарувала 32/100 ідеальних частин будинку [PERSON] Відчужена частка теж обумовлена конкретними переліченими вище приміщеннями будинку та господарськими спорудами, які займає співвласник 3. Отже, у співвласника [PERSON] залишилося на праві власності 19/100 частин зазначеного будинковолодіння, що включало приміщення: I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З»-сарай, «К» - сарай. З даного часу вказане будинковолодіння належало на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і частка співвласника [PERSON] становила 19/100 частин, якою вона розпорядилась на випадок смерті на користь сина [PERSON] Заповіт не змінювався та не скасовувався. 11 вересня 2003 р. [PERSON] померла. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Видами спадкування за статтею 1217 цього Кодексу є спадкування за заповітом або за законом. За приписами п.1, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Із матеріалів спадкової справи №227 за 2004 рік вбачається, що 12.03.2004 р. [PERSON] звернувся до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на спадщину після смерті матері за заповітом, посвідченим 25.06.1999 р. Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою, подавши нотаріусу вказаний заповіт. Дана заява у встановленому порядку зареєстрована і за такою заведена спадкова справа. Заявником в заяві зазначено, що спадкове майно складається із частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по вул.Вітряній, 13 в м. Львові. Нотаріусом встановлено, що розпорядження за життя [PERSON] зазначеною вище частиною будинковолодіння у відповідних частках на користь [PERSON] та [PERSON] у спосіб дарування частин будинку. Відтак, з врахуванням збільшення площі будинковолодіння в період часу між складанням заповіту в 1999 р. на користь сина [PERSON] та відчудженням частини будинку на користь доньки [PERSON] та онука [PERSON] в 2002 р., з врахуванням висновку ЛОДК «БТІ та ЕО» від 22.02.2002 р., нотаріусом визначено ідеальну частину будинковолодіння, приналежну на день смерті спадкодавця і така становила 19/100 ідеальних частин, на яку відкрилась спадщина. У відповідності до ст. 206 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої Міністерством юстиції України 03.03.2004 р. за №283/8882, чинною на період прийняття спадщини [PERSON], свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, кожному з них окремо із визначенням прізвища, імені, по батькові та часток у спадщині інших спадкоємців. При цьому в кожному свідоцтві може зазначатися все спадкове майно, крім нерухомого. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухомість (стаття 1297 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 207 Інструкції письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із матеріалів спадкової справи, окрім згаданої заяви про прийняття спадщини за заповітом, поданої спадкоємцем [PERSON], 15 червня 2004 р. ним складено ще одну заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом з посиланням на наявність того ж заповіту. З пояснень [PERSON] встановлено, що вказану заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом ним було написано за вказівкою нотаріуса, при цьому розяснень з боку нотаріуса з питань порядку та способу прийняття спадщини він не отримав. Між тим, він не відмовлявся від прийняття спадщини за заповітом. Надаючи правову оцінку таким доказам, суд враховує наступне. У відповідності до вимог ч.1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У відповідності до ч.5 цієї статті, відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. У відповідності до вимог ч.5 ст. 1275 ЦК України відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Суд вважає, що у нотаріуса [PERSON] не було правових підстав для видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] за законом з врахуванням змісту заяви [PERSON] від 15.06.2004 р., виходячи з наступного. Як зазначено вище ,[PERSON] померла 11 вересня 2003 р. У відповідності до вимог ч.2 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою \\частина 3 статті 46 цього Кодексу.\\ У відповідності до вимог ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Виходячи з аналізу зазначених норм, із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] звернувся в нотаріальну контору в межах строку, визначеного ч.1 ст.1270 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] 12.03.2004 р. подано заяву про прийняття ним спадщини після смерті матері за заповітом і саме на підставі цієї заяви заведено спадкову справу. З врахуванням цієї заяви нотаріус повинен був вчинити нотаріальну дію і лише за умови вчинення спадкоємцем дій, передбачених ст. ст. 1273 ч.1 та 1275 ч.5 ЦК України, а саме відмови спадкоємця від прийняття спадщини за заповітом вчинити інші регламетовані законом дії. Заява [PERSON] від 15 червня 2004 р., на яку посилається [PERSON], як на доказ відсутності у [PERSON] права на спадкове майно [PERSON] за заповітом, складена не у відповідності до вимог зазначених вище норм, оскільки не свідчить ні про відмову спадкоємця від прийняття спадщини за заповітом у розумінні вимог ст. ст. 1273, 1274 ЦК України, ні про відкликання заяви про прийняття спадщини у розумінні вимог ч.5 ст. 1269 цього Кодексу. Суд звертає увагу на те, що заява від 15.06.2004 р., на підставі якої видано оскаржуване свідоцтво, до того ж подана поза межами строку, визначеного законом для вчинення таких дій, а тому вчиняти будь-які нотаріальні дії з врахуванням заяви [PERSON] від 15.06.2004 р., в тому числі видавати свідоцтво про право на спадщину за законом, у нотаріуса не було правових підстав. Видача такого суперечить вимогам зазначених вище норм, а тому таке свідоцтво слід визнати недійсним з мотивів зустрічного позову [PERSON] Суд враховує, що [PERSON] заперечуючи проти первісного позову та заявляючи зустрічний позов стверджує, що не відмовлявся від прийняття спадщини за заповітом, а в матеріалах спадкової справи такі докази відсутні, а заява про прийняття спадщини за законом від 15.06.2004 р. написана ним за вказівкою нотаріуса і за відсутності заяви про відмову у прийнятті спадщини за заповітом не свідчить про обрання ним саме способу спадкування за законом. Отже, [PERSON] вчинено всі передбачені законом дії, які свідчать про прийняття ним спадщини за заповітом. З часу подання заяви до нотаріальної контори 12.03.2004 р. у [PERSON] таке право виникло і підлягає захисту з підстав оспорювання такого права позивачем по первісному позову [PERSON] предявленням позову. Звернення [PERSON] в березні 2015 р. до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори із проханням видати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері [PERSON] за заповітом, що укладений 25 червня 1999 р. та посвідчений державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], суд розцінює як намір захистити своє право на спадщину за заповітом по причині оспорювання такого предявленням до нього позову [PERSON] Згідно положень ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до положень ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За таких обставин, свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.06.2004 р., видане державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори необхідно визнати недійсним, оскільки таке видане з порушенням вимог закону. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а тому суд приходить до переконання, що право [PERSON] порушено та підлягає захисту в судовому порядку, оскільки у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання прав. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що [PERSON] набув право на спадщину після смерті матері [PERSON], за заповітом від 25.06.1999 р. Як зазначено вище, 25 червня 1999 р. [PERSON] зробила заповіт в користь [PERSON] на 39/100 частин належного їй на праві власності житлового будинку №13 по вул.Вітряній в м.Львові, що складало приміщення: I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м. Судом встановлено, що на день смерті 11 вересня 2003 р. спадкодавцю [PERSON] належало на праві власності 19/100 ідеальних часток будинковолодіння №13 по вул. Вітряній в м.Львові, якими вона розпорядилась, склавши заповіт 25 червня 1999 р., як на 39/100 частин будинку. Як зазначено вище, зміна такої частки відбулась по тій причині, що в період з 1999 р. по 2002 р. будинок зазнав реконструкції з добудовою, що стверджується технічним паспортом на будинок, складений 30.03.2002 р. і збільшенням загальної площі будинку після реконструкції та добудови до 228,7 кв.м, житлова 120,6 кв.м. Як вбачається з висновку ЛОДК «БТІ та ЕО» про визначення ідеальних долей між співвласниками від 22.02.2002 р., який було виготовлено спадкодавцем [PERSON] для відчуження (дарування) відповідачу [PERSON] та [PERSON], частка спадкодавця [PERSON] у будинковолодінні залишалася 19/100 ідеальних часток. Зазначена частка майна спадкодавця залишилася незмінною і на час відкриття спадщини. З врахуванням зазначеного вище висновку про визначення ідеальних долей між співвласниками - такій ідеальній часті будинковолодіння відповідали приміщення: I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З»-сарай, «К» - сарай. Розпоряджаючись на випадок смерті 25 червня 1999 р. [PERSON] складанням заповіту на частину будинковолодіння - 39/100 частин житлового будинку №13 по вул.Вітряній у м. Львові, та в подальшому розпорядившись частиною будинковолодіння після добудови та реконструкції у спосіб дарування за договорами від 26.02.2002 р. решти його частини на користь [PERSON] 49/100 частин та [PERSON] 32/100, є підстави для висновку, що інша частина будинковолодіння, котра на день смерті спадкодавця становила 19/100 частин та за заповітом перейшла на користь [PERSON], включає наступні приміщення: I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З»-сарай, «К» - сарай. До такого висновку, суд приходить, виходячи з наступного. За договорами дарування, на користь [PERSON]І та [PERSON] перейшла частина будинку з господарськими спорудами, про які відображено у цих договорах, тобто за цивільно-правовоми угодами [PERSON]М, як власник розпорядилась частиною будинковолодіння, а частина залишилась у її власності і як зазначено вище становила частину будинковолодіння з певними господарськими спорудами, котрі є невідємною частиною будинковолодіння і не можуть бути окремими обєктами цивільно-правових угод, що узгоджується із розясненнями Пленуму Верховного Суду України, який у п.8, Постанови №7 від 04.10.1001 року, із подальшими змінами, «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» наголосив, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле, а тому при відчуженні будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенесення попереднім власником. Враховуючи розяснення у листі від 25.05.2015 р. за №1651, надані ОКП «БТІ та ЕО» - розрахунок часток №5/3519 для оформлення заповіту зроблено по площі без врахування господарських будівель, і становить частку 39/100 частин, а розрахунок часток №5/2116 від 22.02.2002 р. для відчудження зроблено по вартості і становить 19/100 частин. Розяснено, що частка вище вказаних приміщень, тобто тих самих приміщень часткове співвідношення яких визначалось зазначеними розрахунками, зменшилась за рахунок проведеної реконструкції (прибудови та надбудови). З врахуванням змісту заповіту, за яким спадкодавець розпорядилась ідеальною частиною будинковолодіння, розрахунком цієї ж ідеальної частки, приналежної спадкодавцю на момент смерті у будинковолодінні, у [PERSON] виникло право на спадкування за заповітом, а саме тих приміщень будинковолодіння з господарськими спорудами, які становлять 19/100 частин і відображені у розрахунку від 22.02.2002 р. №5/2116, право власності на які необхідно визнати. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Оскільки [PERSON] не належить до осіб, які в силу вимог ст. 1241 ЦК України мають право на обовязкову частку у спадковому майні незалежно від змісту заповіту, то у нього не виникло права на частину спадкового майна як у спадкоємця першої черги за законом по смерті матері з підстав вчинення нею дій передбачених ст.534 ЦК 1963 року залишення свого майна за заповітом [PERSON] За таких обставин позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна дав\-ність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте\-ресу. Сплив позовної давності, про засто\-сування якої заявлено стороною у спо\-рі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом, перебіг за\-гальної та спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення сво\-го права або про особу, яка його поруши\-ла (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Суд не бере до уваги пояснень відповідача [PERSON] та його представника про пропуск [PERSON] строку позовної давності з приводу заявленої вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки [PERSON] лише в січні 2015р. стало відомо про порушення його права на спадкування за заповітом. На підставі ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 1153 грн. судового збору та 1300 грн. витрат на правову допомогу. Щодо вимог про стягнення витрат на виготовлення технічного документу ОКП «БТІ та ЕО» у розмірі 521 грн., то такі до стягнення не підлягають, оскільки хоча і понесені [PERSON] з метою захисту порушеного права у судовому порядку, однак не підлягають компенсації за рахунок іншої сторони, оскільки не належать до судових витрат у розумінні статті 79 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] необхідно відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved