Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач АТ «Перший український міжнародний банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що між ЗАТ Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №6162138 від 04.03.2008 року. Відповідно до умов вказаного договору позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 48 000 дол. США зі сплатою 13,99% річних строком до 04.03.2023 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем [PERSON] було передано в іпотеку за договором іпотеки №6162273 від 04.03.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1146, наступне нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала останньому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за №818 та в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 28.08.2001 року в реєстрову книгу №365, реєстровий №1701/33123. Відповідно до п.1.6 договору іпотеки за рахунок предмету іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі, що визначається відповідно до кредитного договору, договору іпотеки та чинного законодавства України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані з реалізацією прав, що випливають з договору іпотеки, зокрема, пов`язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким відповідно до ч.2 ст.36 Закону України «Про іпотеку» також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі. Відповідне застереження, закріплене в п.4.7, 4.7.2 договору іпотеки, передбачає зокрема задоволення забезпеченої іпотекою вимоги, шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки і є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що також передбачено ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] зобов`язань за кредитним договором позивач реалізував своє право на звернення стягнення, шляхом набуття у власність предмету іпотеки і державним реєстратором Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Руцьким М.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було зареєстровано право власності позивача на предмет іпотеки, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №122108089 від 26.04.2018 року. А тому, у зв`язку з тим, що позивач являється власником вищезазначеної квартири, тому має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] , з наданням іншого житлового приміщення для тимчасового проживання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача - адвокат Хобта Д.О. до судового засідання не з`явилась, проте від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.175-177 т.1), не заперечує проти заочного розгляду справи. Заяву про залишення позову без розгляду, подану нею раніше, вважати неподаною (а.с.76-77,78 т.2). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законних представників [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явились із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористались. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Марценюк Л .Є. до судового засідання не з`явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.02.2019 року №01-00-011-7066 про недоцільність виселення дитини [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] (а.с.9, 10 т.2). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що між ЗАТ Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №6162138 від 04.03.2008 року. Відповідно до умов вказаного договору позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 48 000 дол. США зі сплатою 13,99% річних строком до 04.03.2023 року (а.с.21-27 т.1). Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем [PERSON] було передано в іпотеку за договором іпотеки №6162273 від 04.03.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1146, наступне нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала останньому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за №818 та в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 28.08.2001 року в реєстрову книгу №365, реєстровий №1701/33123 (а.с.9-20 т.1). За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі змісту іпотечного договору, за рахунок предмету іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі, що визначається відповідно до кредитного договору, договору іпотеки та чинного законодавства України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані з реалізацією прав, що випливають з договору іпотеки, зокрема, пов`язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки (п.1.6 договору іпотеки). Окрім того, договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, відповідно до п.4.7, 4.7.2 останнього, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги, шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки і є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. А тому, у зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] зобов`язань за кредитним договором позивач правомірно реалізував своє право на звернення стягнення, шляхом набуття у власність предмету іпотеки, і державним реєстратором Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Руцьким М.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40811790 від 25.04.2018 року, правомірно було зареєстровано право власності позивача на предмет іпотеки, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №122108089 від 26.04.2018 року (а.с.31-32). Вказане рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40811790 від 25.04.2018 року на час розгляду справи є чинним та відповідачами в судовому порядку не оскаржувалось. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А тому, з огляду на вищенаведене можна дійти обґрунтованого висновку про те, що з моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за позивачем відповідачі втратили право володіння, користування та розпоряджання даним житловим приміщенням у зв`язку з переходом права власності на квартиру до іншої особи. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, що також знайшло своє вираження у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у своїй постанові від 05.11.2014 року під час розгляду справи №6-158цс14. Окрім того, частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до довідок Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 08.10.2018 року №50347-50450 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання наступних осіб: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.86-89 т.1). Листом від 26.04.2018 року №КНО-4442/566 позивач пред`явив до відповідача [PERSON] та членів його сім`ї вимогу про виселення, яка була отримана останніми 04.05.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.28-30 т.1). Однак, станом на момент розгляду справи вимога про виселення з квартири, не виконана, квартира не звільнена. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем [PERSON] було передано в іпотеку житлову квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а відтак відповідачі підлягають виселенню з наданням іншого постійного, а не для тимчасового проживання жилого приміщення, оскільки, законодавцем чітко визначено, що вказане жиле приміщення має бути постійним, а не тимчасовим (на певний визначений термін), що свідчитиме про дотримання державних гарантій прав та законних інтересів осіб, споживачів фінансових послуг, в умовах фінансової кризи в Україні. Позивач у позовній заяві зазначає про усунення йому перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення відповідачів з квартири за адресою [ADDRESS] , з наданням іншого житлового приміщення для тимчасового проживання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №180448531 від 10.09.2019 року квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу (а.с.79-81 т.2). А тому, підстав, які унеможливлюють надання вищезазначеного постійного жилого приміщення для відповідачів у зв`язку із виселенням суд не вбачає. Вищевикладені висновки також узгоджуються з висловленою правовою позицією Верховного Суду України у своїй постанові від 18.03.2015 року у цивільній справі №6-39цс15 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Що ж стосується проживання та реєстрації в спірній квартирі неповнолітньої особи [PERSON] , [INFO] , то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що неповнолітня дитина повинна проживати разом зі своїми батьками, а тому саме місце проживання батьків є місцем проживання неповнолітньої дитини, права якої ніяким чином на разі не порушено, а відтак в силу ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.02.2019 року №01-00-011-7066 про недоцільність виселення дитини [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] (а.с.9, 10 т.2). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. В силу ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути в рівних частках з повнолітніх відповідачів на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 1 762,00 грн., згідно платіжного доручення №25960 від 20.07.2018 року (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: partial