Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали і просять суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на кімнату № 308 у гуртожитку по вулиці Відінській,42а в місті Рівне. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [PERSON] з вересня 2005 року і до теперішнього часу постійно, хоча і без офіційної реєстрації, проживає у кімнаті № 308 у гуртожитку по вулиці Відінській,42а в місті Рівне (далі спірна кімната). За весь час її проживання у спірній кімнаті жодних претензій зі сторони відповідача до неї не було. Оскільки [PERSON] добросовісно заволоділа спірною кімнатою і більше 10 років відкрито і безперервно володіє нею, то вона, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, набула право власності на спірну кімнату. Представник виконавчого комітету Рівненської міської ради [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала та просить суд у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях. За заперечення позовних вимог посилається на те, що судові спори щодо спірної кімнати тривають ще з 2011 року. У 2005 році гуртожиток, в якому знаходиться спірна кімната, перебував у державній власності і поселення у гуртожиток відбувалося за рішенням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, яке здійснювало функції з управління державною власністю. Згідно рішення Рівненської міської ради від 26 січня 2012 року № 1604 «Про прийняття в комунальну власність міста гуртожитку та передачу зовнішніх інженерних мереж» гуртожиток був переданий з державної власності у комунальну власність територіальної громади. Правомірність проживання позивача у спірній кімнаті гуртожитку власниками не визнавалася. Позови про виселення [PERSON] зі спірної кімнати заявлялися Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та громадською організацією «Водограй 42». На сьогоднішній день у провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом виконавчого комітету Рівненської міської ради до [PERSON] про виселення без надання іншого житла. За таких обставин вважає, що підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірну кімнату немає. Представник Рівненської міської ради [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і у задоволенні позову просить суд відмовити. На заперечення позовних вимог посилається на те, що позивач неправомірно поселилася у спірну кімнату і між сторонами існує спір, а тому вимоги про визнання права власності за набувальною давністю є неправомірними. Представник обєднання співвласників гуртожитку «Водограй 42» [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію виконавчого комітету Рівненської міської ради. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю є безпідставними та недоведеними, а тому задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] з 2005 року проживає у кімнаті № 308 у гуртожитку по вулиці Відінській,42а в місті Рівне, займаючи одне ліжко-місце. У 2005 році гуртожиток перебував у державній власності і поселення у гуртожиток відбувалося за рішенням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, яке здійснювало функції з управління державною власністю. Гуртожиток був переданий з державної власності у комунальну власність територіальної громади згідно рішення Рівненської міської ради від 26 січня 2012 року № 1604 «Про прийняття в комунальну власність міста гуртожитку та передачу зовнішніх інженерних мереж» та перебував на позабалансовому рахунку громадської організації «Водограй 42», а після створення у 2015 році обєднання співвласників гуртожитку «Водограй 42», - на балансі останнього. У звязку з відсутністю відповідного рішення власника про поселення у гуртожиток та спеціального ордеру, правомірність проживання позивача у спірній кімнаті гуртожитку не визнавалась ні Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області, ні громадською організацією «Водограй 42», про що свідчить звернення їх до суду з позовами про виселення позивача зі спірної кімнати. Вказані обставини встановлені рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2014 року у справі № 569/7874/14-ц за позовом [PERSON] до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, громадської організації «Водограй 42», ТзОВ «Байкал» про визнання договору кладеним та дійсним, про визнання права користування кімнатою, про визнання незаконним і скасування рішення адміністрації в частині, про визнання недійсним ордеру на житлову площу в гуртожитку, яке набрало законної сили, а також рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 листопада 2015 року у справі № 569/14493/13-ц за позовом громадської організації «Водограй 42» до [PERSON] про виселення. Відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Сторонами визнається та обставина, що на теперішній час у провадженні Рівненського міського суду перебуває цивільна справа за позовом виконавчого комітету Рівненської міської ради до [PERSON] про виселення зі спірної кімнати. Згідно статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, оскільки не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Таким чином, визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння майном має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Разом з тим, в судовому засіданні з пояснень сторін та досліджених доказів достовірно встановлено, що з 2011 року і по теперішній час з боку власників гуртожитку існують претензії до [PERSON] з приводу користування нею спірною кімнатою, про що свідчать судові справи, в тому числі і справа за позовом виконавчого комітету Рівненської міської ради до [PERSON] про її виселення зі спірної кімнати, яка перебуває у провадженні Рівненського міського суду. Викладені обставини свідчать про недобросовісність володіння позивачем спірною кімнатою в контексті статті 344 ЦК України, що виключає існування правових підстав для визнання права власності на це майно за набувальною давністю. Крім того, як слідує з обставин, встановлених судовими рішення у цивільних справах № 569/7874/14-ц та № 569/14493/13-ц, у червня 2011 року [PERSON] зверталася до громадської організації «Водограй 42»із заявою про надання їй ліжко-місця у гуртожитку, на що їй було відмовлено у звязку з тим, що вона була забезпечена житлом у іншому місці. Також було встановлено, що листом № 17-04-03566 від 23 грудня 2011 року Регіональне відділення Фонду державного майна Україи по Рівненській області повідомило громадську організацію «Водограй 42» про прийняття рішення про виділення позивачу ліжко-місця у іншій кімнаті гуртожитку, проте остання від поселення у цю кімнату відмовилася. Наведене, серед іншого, свідчить про те, що користування спірною кімнатою було обумовлене лише ліжко-місцем, а не всією кімнатою, що також враховується судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed