Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до [PERSON] в якому просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0.10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель розташованою за адресою [ADDRESS] шляхом знесення паркану встановленого [PERSON] на земельній ділянці яка належить їй на праві власності. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є власником земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в с. Плотича Тернопільського району згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 лютого 2002 року. На підставі вказаного договору купівлі-продажу їй видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 652108 від 05 березня 2002 року та згідно плану вказана земельна ділянка розташована в межах: від А до Б - землі [PERSON] , від Б до [PERSON] , від В до Г - землі [PERSON] , від Г до А - землі Плотицької сільської ради. При обстеженні земельної ділянки комісією Плотицької сільської ради 08 грудня 2018 року було встановлено, що її земельна ділянка з південної сторони (з вулиці) звужена, оскільки у відповідності до правовстановлюючих документів ширина земельної ділянки повинна становити 22 метри, а по фактичних замірах становить 18.30 метрів, про що було складено акт обстеження земельної ділянки №12 від 08 грудня 2018 року. У зв`язку з виявленими порушеннями вона звернула до Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, для з`ясування питання про наявність факту захоплення земельної ділянки, власником якої є [PERSON] та чи відповідають земельні ділянки суміжних землекористувачів генплану їх забудови. За результатами земельно-технічного дослідження 26 лютого 2019 року було виготовлено висновок експерта № 130/19-22 в якому констатовано, що захоплення земельної ділянки [PERSON] має місце, оскільки ширина земельної ділянки [PERSON] не відповідає ширині земельної ділянки відповідно до правовстановлюючого документа (Державного акту). І як вбачається з додатку № 2 до висновку експерта № 130/19-22 від 26.02.2019 року по межі від А до Г [PERSON] було відступлено від межі вказаної в установчих документах на 0.50 метра. Таким чином паркан по [ADDRESS] до Б побудований [PERSON] виключно на земельній ділянці, належній [PERSON] згідно правовстановлюючих документів, а відтак існує порушення її прав на вільне володіння земельною ділянкою, яка перебуває у її власності. Ухвалою суду від 23 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. 14 травня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі виходячи з наступного. У період укладення позивачем договору купівлі-продажу земельної ділянки (13.02.2002 року) застосуванню підлягав Порядок посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, стверджений наказом Мін`юстом України та Держкомземом України від 06 червня 996 № 14/5;48 (втрата чинності 20.08.2005). Згідно пункту 2.6 вказаного Порядку до договору купівлі-продажу земельної ділянки, якщо продавцем є громадянин, передбачалось долучення державного акта на право власності продавця на земельну ділянку, а відповідно до вимог пункту 3.1 Порядку право власності на земельну ділянку, придбану згідно договору купівлі-продажу, виникало у набувача після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта, що посвідчує це право. Однак позивачем до матеріалів позовної заяви не долучається землевпорядна документація, яка слугувала підставою видачі державного акту на право приватної власності [PERSON] на землю (серія Р1 № 6521083, виданого 05.03.2002) площею 0,10 га для будівництва та облуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану на території с. Плотича Плотицької сільської ради (без зазначення адреси), відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 13 лютого 2002 року з гр. [PERSON] . Позивачем і експертом підтверджується наявність на місцевості твердих межових знаків (паркану) та відповідність площі земельної ділянки державному акту на право приватної власності на землю. Натомість зауваження про невідповідність конфігурації земельної ділянки на місцевості повинні оцінюватись критично, оскільки вимога позивача про усунення перешкод в користуванні земельної ділянкою шляхом зобов`язання знесення [PERSON] паркану призведе до безпідставного збільшення площі землеволодіння [PERSON] , що суперечить статтям 120, 125, 126 Земельного кодексу України. Також сумнівним є обстеження земельної ділянки проведене комісією Плотицької сільської ради від 08 грудня 2018 року, оскільки, орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями у проведенні топографо-геодезичних робіт по визначенню координат крайніх поворотних точок фактичних меж земельної ділянки, долучений доказ є недопустимим з огляду на положення Закону України «Про топографо-геодезичну діяльність», «Про Державний земельний кадастр». Таким чином, [PERSON] є належним володільцем суміжного землекористування, що підтверджується відповідно свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок від 28.03.2001 року та рішенням тринадцятої сесії двадцять другого скликання Плотицької сільської ради від 07 квітня 1997року № 78. В той самий час, позовні вимоги позивача [PERSON] базуються на неналежних, недопустимих та недостовірних доказах, у зв`язку із чим позов до задоволення не підлягає. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили та просили відмовити в повному обсязі. Одночасно з цим представник відповідача [PERSON] заявив клопотання про застосування строків позовної давності звернення до суду, обґрунтовуючи його тим, що позивач стала власником земельної ділянки у 2002 році та будь-яких спірних питань з приводу усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у неї до 2019 року не виникало. Тому якщо суд дійде висновку про те що з моменту як позивач дізналася про порушення своїх прав пройшли всі передбаченні законом строки позовної давності, просить відмовити у позові з цих підстав. Представник третьої особи Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області в судове засідання не з`явився попередньо подавши до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0.10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована на території с. Плотича Плотицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного між нею та [PERSON] 13 лютого 2002 року та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. за реєстровим номером 991. 05 березня 2002 року позивачу видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №652108 згідно якого останній передано у власність земельну ділянку площею 0.10 га в межах згідно з планом, зокрема по зовнішній межі від точки А до точки Б землі позивача межують із землею відповідача [PERSON] довжиною у 33.0 кв.м; по зовнішній межі від точки Б до точки В землі позивача межують із землею гр. [PERSON] та ширина становить 22.0 кв.м, по зовнішній межі від точки В до точки Г землі позивача межують із землею гр. [PERSON] та довжина становить 30.1 кв.м; по зовнішній межі від точки Г до точки А землі позивача межують із землею Плотицької сільської ради та ширина становить 21.30 кв.м. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Р1№652075 виданого Плотицькою сільською радою 04 лютого 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №123. Зовнішні межі згідно з планом відповідають тим межам які були передані позивачу [PERSON] і зазначені у її державному акті на право приватної власності. Відповідачу [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку розміром 0.10 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будинків, що підтверджується витягом з рішення Плотицької сільської ради Народних депутатів №78 від 07 квітня 1997 року. Як вбачається з акта визначення та погодження на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки від 15 січня 2002 року представником ДП «Тернопільського регіонального центру державного земельного кадастру» в присутності землекористувача [PERSON] , а також суміжних землекористувачів, якими згідно плану є: від точки А до точки Б - землі [PERSON] , від точки Б до точки В - землі [PERSON] , від точки В до точки Г - землі [PERSON] , від точки Г до точки А - землі Плотицької сільської ради, виконано погодження меж землекористування садиби в с. Плотича Тернопільського району Тернопільської області. Також згідно акта виносу в натуру плану земельної ділянки від 09 червня 1986 року проведено в натурі відвод земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовника [PERSON] при цьому земельна ділянка разом із закріпленими знаками передана присутньому при відводі забудовнику [PERSON] розмір якої становить 45.50 кв.м на 22.0 кв.м. Крім цього, згідно копії генерального плану погодженого 20 травня 1986 року довжина земельної ділянки відведеної [PERSON] під будівництво житлового будинку та господарської будівлі становить 45.50 кв.м, а ширина 22.0 кв.м. 08 грудня 2018 року, комісією Плотицької сільської ради в складі землевпорядника Гладкої Н.Ю., членів земельної комісії Плотицької сільської ради [PERSON] , [PERSON] та вуличного депутата [PERSON] , проведено обстеження земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] , яка знаходиться по [ADDRESS] , а також земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд гр. [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] та гр.. [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] . При обстеженні земельної ділянки [PERSON] виявлено, що ширина її земельної ділянки 22 м, а за фактичними вимірами - 18.30 м про що комісією складено акт обстеження земельної ділянки №12 від 08 грудня 2018 року. Висновком експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Походай І.П. №130/19-22 від 26 лютого 2019 року наданого за результатами земельно-технічного дослідження встановлено, що захоплення земельної ділянки [PERSON] має місце, оскільки ширина земельної ділянки [PERSON] не відповідає ширині земельної ділянки відповідно до правовстановлюючого документа (Державного акта). Встановити фактичне захоплення земельної ділянки [PERSON] на предмет розмірів та площі суміжними землекористувачами можливо після надання ними генпланів забудови їх земельних ділянок та обмірі їх в натурі (на місцевості). Разом з цим до матеріалів справи долучено заяву-пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є мешканцями с. Плотича Тернопільського району Тернопільської області та підтверджують, що розмежування між будинковолодіннями [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] відбулося ще за попереднього власникам [PERSON] у 1996 році шляхом встановлення стовпів. Набувачем права на земельну ділянку [PERSON] у 2002 році згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд стала [PERSON] . Новим землевласником по сформованому розмежуванню на місцевості (стовпах) встановлено паркан. Земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] є забудовані та з 1996 року по сьогоднішній день залишилися незмінними. Підписи вказаних громадян засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. 11 жовтня 2019 року за реєстровим №2964-2967. Також зазначене узгоджується із відомостями вказаними у акті складеним комісією за участі Білецької ОТГ від 18 вересня 2019 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що вони впродовж 30 років проживають у с. Плотича Тернопільського району Тернопільської області. Попереднім власником земельної ділянки яка станом на сьогодні належить [PERSON] був [PERSON] який по лінії межування із [PERSON] забетонував стовпи для майбутнього паркану. Згодом новий власник [PERSON] по встановленій попереднім власником межі встановила паркан. В судовому засіданні суд також заслухав пояснення спеціаліста [PERSON] , яка повідомила, що для встановлення дійсних меж земельних ділянок необхідне проведення кадастрової зйомки, яка полягає у визначені щодо земельної ділянки координат, точок поворотних кутів, обмежень, меж сусідніх земельних ділянок, контурів будівель та інших даних. Дані кадастрової зйомки є однією з основ для складання кадастрового плану земельної ділянки під час розробки будь-якого виду землевпорядної документації в тому числі технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки. Позивач [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що під час придбання земельної ділянки по межі із відповідачем [PERSON] були встановленні кілки попереднім власником [PERSON] і відповідно нею було споруджено паркан по старій межі. Згідно пояснень наданих представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Данилківа В.М. встановлено, що існує ймовірність зміщення всіх земельних ділянок по [ADDRESS] . Йому відомо що паркан встановлений [PERSON] по старій межі, яка погоджена власниками суміжних землеволодінь більше як 15 років тому. Про наявність будь-яких суперечностей з приводу встановлених межових знаків між [PERSON] та попереднім власником [PERSON] йому не відомо. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов наступних висновків. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлено про застосування строків позовної давності де він вказує, що позивачем 05 березня 2002 року отримано державний акт серії Р1 №652108 на земельну ділянку площею 0.10 га, переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої на території с.Плотича Плотицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, а відтак позивач з моменту реєстрації права власності постійно проживає по сусідству з відповідачем, тобто був ознайомлений з сусідніми користувачами земельної ділянки, до моменту подачі позову ніяких скарг від сусідів та від самого позивача до відповідних органів не надходило. Тому, з моменту отримання земельної ділянки у власність позивачем, 05 березня 2002 року до моменту звернення позивачем до суду з позовом 02 квітня 2019 року встановлений законом загальний трирічний строк позовної давності сплив. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову відповідно. До позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного між нею та [PERSON] 13 лютого 2002 року та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. за реєстровим номером 991 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.10 га, яка розташована для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташованої на території с.Плотича Плотицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про що 05 березня 2002 року позивачу видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №652108. Таким чином позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення паркану є негаторним. Поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом знесення паркану. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі №686/16196/15- ц. З огляду на зазначене суд відмовляє стороні відповідача у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності пропуск якої слугував би підставою для відмови у позові. Тому суд розглядаючи позовні вимоги по суті зазначає наступне. Ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії , які не суперечать закону. Ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним , ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно вимог ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Згідно зі ст. 95 ЗК України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, в т.ч. самостійно господарювати на землі; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі, на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.3 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Згідно ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до вимог ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в)визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Звертаючись з позовом до суду, позивач обгрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач самовільно захопив частину її ділянки, відступивши від межі вказаної в установчих документах на 0.50 м встановивши межові знаки по яких згодом споруджено паркан, який вона просить демонтувати. Як на підставу своїх доводів щодо самовільного захоплення вказаної земельної ділянки позивач покликалася на письмові докази, зокрема висновок експерта № 130/19-22 від 26 лютого 2019 року проведеного за результатами земельно-технічного дослідження, яким встановлено факт захоплення земельної ділянки [PERSON] . Однак суд критично оцінює вказаний висновок, оскільки він базується на припущеннях та виконаний з порушенням нормативних актів. Так, відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень №53/5 від 08.10.1998 (зі змінами) питання про те чи є порушення меж (або накладання) земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями з використанням відповідного обладнання та бази даних п.6.2.1. Пунктом 6.1.3. Інструкції встановлено, що для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені якісні копії відповідної правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку. У разі неможливості експертом самостійно виконати топографо-геодезичні роботи результати таких робіт повинні бути надані на дослідження органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). Натомість, висновок ґрунтується на наступних матеріалах: технічній документації по видачі Державного акту на ім`я [PERSON] , виготовленої ДП «Тернопільський регіональний центр державного земельного кадастру у 2002 році»; копії державного акту на право приватної власності на землю; акта виносу в натуру земельної ділянки; звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки [PERSON] від 2002 року, справа № 5155 (паспорт про забудову садиби в сільських населених пунктах); договору купівлі-продажу земельної ділянки; акта обстеження земельної ділянки від 08.12.2018 року. Також як зазначено у самому висновку експерт аналізуючи надані на дослідження копії документів та згідно натурних обмірів зробив припущення, що земельна ділянка [PERSON] із південної сторони вулиці зміщена в сторону земельної ділянки [PERSON] на 0.50 м. Зазначає, що щодо розмірів таких зміщень - це припущення і така інформація не носить дійсного факту та встановити фактичне захоплення земельної ділянки [PERSON] на предмет розмірів та площі суміжними землекористувачами можливо після надання ними генпланів забудови їх земельних ділянок та обмірі їх в натурі (на місцевості). Тому із вказаного доказу не можна достовірно встановити факт самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки з приводу якої й виник спір. Також встановлено, що позивач [PERSON] є вторинним власником земельної ділянки, оскільки цю земельну ділянку вона 13 лютого 2002 року придбала згідно договору купівлі-продажу у [PERSON] . У матеріалах справи міститься технічна документація по видачі державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] з якої вбачається, що [PERSON] погодив межі земельної ділянки з суміжним землекористувачами серед яких є відповідач [PERSON] . Окрім того, позивач також не надала доказів про те, що з часу коли вона стала власником земельної ділянки, конфігурація та розміри земельної ділянки відповідача змінилися в сторону збільшення за рахунок її земельної ділянки. В плані зовнішніх меж ділянки державного акту виданого [PERSON] вказано лінійні проміри між поворотними точками меж земельної ділянки, які співпадають із розмірами плану меж земельної ділянки Державного акту виданого [PERSON] . Також суд бере до уваги покази свідків, які підтвердили факт встановлення межових знаків у вигляді стовпів попереднім власником. Щодо акта обстеження земельної ділянки №12 від 08 грудня 2018 року проведеного комісією Плотицької сільської радою як доказу у справі суд зазначає, що для встановлення порушення меж земельної ділянки необхідне проведення кадастрової зйомки, тобто комплексу робіт, спрямованих на вивчення необхідних топографічних елементів місцевості щодо пунктів геодезичної мережі (зокрема меж земельних ділянок з їх найменуваннями, кількісними та якісними показниками) і нанесення їх на планшет для створення планів (карт), що служать основою для кадастрів. Такі дії можуть виконувати юридичні та фізичні особи, які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням та у складі яких за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт. Оскільки, орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями у проведенні топографо-геодезичних робіт по визначенню координат крайніх поворотних точок фактичних меж земельної ділянки, долучений доказ є недопустимим з огляду на положення Закону України «Про топографо-геодезичну діяльність» та «Про Державний земельний кадастр». Крім цього, обстеження земельної ділянки відбулося комісією Плотицької сільської ради без дослідження правовстановлюючих документів землеволодільців суміжних земельних ділянок. Таким чином, процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами, як зазначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи У ч.2 ст.17 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на те, що на сторонами не було заявлено клопотань про проведення судових експертиз та наслідки нездійснення процесуальних дій було роз`яснено та зрозуміло сторонам, судом вирішено справу на підставі наявних у справі доказів. Позивач, вказуючи на факт зайняття відповідачем частини земельної ділянки, власником якої вона є, не надала суду доказів на підтвердження своїх заперечень, що є її процесуальним обов`язком, зокрема землевпорядної документації, яка слугувала підставою для видачі їй Державного акта на право приватної власності, технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у відповідності до Закону України «Про Державний земельний кадастр». Отже суд встановивши, що позивач є вторинним власником земельної ділянки, межі якої до набуття нею права власності були погодженні попереднім власником із суміжними землекористувачами в тому числі із відповідачем [PERSON] та наявний факт проставлення межових знаків у вигляді стовпів про які позивачу було відомо станом на момент купівлі земельної ділянки, на яких згодом нею ж було споруджено паркан, не вбачає порушення її права користування земельною ділянкою відповідачем [PERSON] . Тому, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів, що відповідачем вчинено будь-які неправомірні дії, спрямовані на створення перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою шляхом спорудження паркану, та з врахуванням недоведеності самого факту порушення відповідачем прав позивача, відсутні і підстави для захисту судом прав позивача які відповідачем не порушувались, а тому у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення паркану, слід відмовити. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати (ст.133 ЦПК України) понесені стороною позивача розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed