Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області про поділ спадкового майна та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом. Представник позивача обґрунтовує вимоги тим, що позивачі звернулися до приватного нотаріуса Томаківського нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого М.Є. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, розташовані на території Чумаківської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, які належали [PERSON], яка померла [INFO] в м. Єнакієве Донецької області, що визначається як тимчасово окупована територія. Позивач [PERSON] доводиться спадкодавцю чоловіком, позивач [PERSON] - дочкою. Приватний нотаріус Томаківського нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий М.Є., листом за вих. № Р-05/02-17 від 11.05.2018 року, відмовив позивачам в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене нерухоме майно, так як так як у них відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки і місцезнаходження їх не відоме. Позивачами не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачем подано до суду також письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому просить суд ухвалити рішення на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. [INFO] в м. Єнакієве Донецької області, що визначається як тимчасово окупована територія, померла спадкодавець [PERSON], яка доводиться позивачу [PERSON] дружиною, а позивачу [PERSON] матір'ю. Позивачі звернулися до приватного нотаріуса Томаківського нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого М.Є. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, розташовані на території Чумаківської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, які належали [PERSON]. Зазначені обставини підтверджуються: свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER], свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER], свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], та виданими в самопроголошеній Донецькій народній республіці: свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], довідкою про причину смерті № 104 від 27.08.2015 року, довідкою про склад сім'ї за місцем реєстрації № 759 від 15.09.2017 року, рішенням Тмаківського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2017 року по справі № 195/1659/17 про встановлення факту смерті [PERSON]. З повідомлення приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу Рудого М.Є. № 719/01-16 від 06.08.2018 р. та з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 52860698 від 06.08.2018 р. вбачається, що після смерті [PERSON] інформація стосовно заведення спадкової справи відсутня. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Як вбачається з зазначених документів та штампів про місце реєстрації в паспортах громадян України спадкодавця [PERSON] (паспорт серії [NUMBER]) та спадкоємця [PERSON] (паспорт серії [NUMBER]) позивачі зі спадкодавцем на день її смерті проживали разом, а тому, відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину. Приватний нотаріус Томаківського нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий М.Є., листом за вих. № Р-05/02-17 від 11.05.2018 року, відмовив позивачам в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене нерухоме майно, так як у них відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки і місцезнаходження їх не відоме, копію вказаного листа додано до матеріалів справи. На звернення адвоката [PERSON], який представляє інтереси позивачів, Відділ Держгеокадастру у [PERSON] районі Дніпропетровської області повідомив: листом від 23.07.2018 року за вих. № 29-4-0.35-411/117-18, що у власності гр. [PERSON] на території Чумаківської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області знаходяться земельні ділянки (пай) площею 6,390 га кожна, право власності на яких підтверджується Державними актами на земельні ділянки серії [NUMBER], серії [NUMBER], виданих на її ім'я; в видачі нових Державних актів - відмовлено у зв'язку з припиненням з 01.01.2013 року повноважень територіальних органів Держземагенства у частині реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та втрати чинності нормативно-правового акту який регламентував їх діяльність по видачі Державних актів на землю; надано належним чином завірені ксерокопії зазначених Державних актів на земельні ділянки. Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 27375375 та № 27376216 від 27.09.2014 року земельні ділянки знаходяться в оренді ТОВ «Гарант» відповідно до договорів оренди укладених з [PERSON]. Викладені обставини та письмові докази свідчать про те, що [PERSON] являлася власником зазначених земельних ділянок, а після її смерті позивачі мають право на отримання спадщини за законом навіть при тих обставинах, що відсутні оригінали правовстановлюючих Державних актів і місцезнаходження їх їм не відоме. Згідно висновків ТОВ «Грандторгстрой», про вартість об'єкта оцінки, сумарна оціночна вартість земельних ділянок станом на 21.06.2018 року становить 128 000,00 грн. Так як інших спадкоємців, які прийняли спадщину, нема то відповідно до роз'яснень викладених у ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачем по справі є Томаківська селищна рада Томаківського району Дніпропетровської області в особі Виконавчого Комітету. Враховуючи ту обставину, що позивачі є єдиними спадкоємцями однієї черги та мають рівні і однакові права в частині спадкування, доцільно визнати право власності на спадкове майно в рівних частинах, в порядку поділу, а саме, враховуючи ту обставину, що земельні ділянки є однаковими в розмірі і по вартості, визнати право власності за кожним позивачем на окрему земельну ділянку, як окремий об'єкт нерухомого майна відповідно до кадастрових номерів. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст. 365 ЦК України право на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду, якщо спільне володіння і користування майном неможливе. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із наведених вище обставин вбачається, що в наявності є належні та достатні правові підстави для задоволення позовних вимог. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачі просять судовий збір зарахувати до держави, звільнивши відповідача від сплати на їх користь, тому суд вважає можливим звільнити відповідача від відшкодування витрат та залишити сплачений судовий збір на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved