Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ізмаїльської міської ради Одеської області в якому просить визнати за нею та її неповнолітніми дітьми право проживання та користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , який складається з трьох кімнат загальною площею - 48 кв.м., житловою - 42 кв.м. посилаючись на те, що [PERSON] є її батьком та з 1979 року працював на заводі «Еталон», 20.07.2007 року на його ім`я був виданий ордер № 5 на право поселення в відомчий будинок заводу «Еталон», а саме в гуртожиток, розташований [ADDRESS] з членами сім`ї: з матір`ю позивача - [PERSON] і позивачкою, його дочкою [PERSON] . Даний ордер був виданий на підставі спільного рішення профкому та адміністрації заводу «Еталон» № 3 від 10.03.2006 року для вселення в блок [ADDRESS], що складається з трьох кімнат загальною площею 48 кв.м., а житловою - 42 кв. м. З 01.08.2007 року позивач разом зі своїми батьками [PERSON] і [PERSON] , а також з неповнолітньою донькою [PERSON] [INFO] заселилися в блок [ADDRESS] . З зазначеного часу вони проживали з батьками в зазначеному блоці, проводили поточний ремонт і оплачували комунальні послуги. Однак, зареєстрованими були в даному приміщенні тільки батьки позивача. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , у зв`язку чим був виписаний з зазначеного приміщення. [INFO] померла мама позивача - [PERSON] , у зв`язку чим була виписана з зазначеного приміщення. З моменту смерті батьків в даному приміщенні проживала позивачка зі своєю дочкою [PERSON] і виконувала всі обов`язки наймача. [INFO] позивач народила дочку [PERSON] , [INFO] позивач народила дочку [PERSON] . Позивач та її неповнолітні діти з моменту народження до теперішнього часу проживають в зазначеному блоці, виконують всі права і обов`язки наймачів. До теперішнього часу сторони виконують обов`язки наймача і згідно довідки 176 від 12.09.2018 року, заборгованості по оплаті комунальних послуг та за утримання будинку прибудинкової території - немає. Позивач у судовому не з`явився, її представник -адвокат Янковський О.В., надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вирішення справи залишив на розсуд суду. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом або договором. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно; особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено способи захисту цивільних прав ті інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком позивача та з 1979 року він працював на заводі «Еталон» в м. Ізмаїл Одеської області. Як працівнику даного заводу, йому було видано ордер № 5 на право поселення в відомчий будинок заводу «Еталон», а саме в гуртожиток, розташований [ADDRESS] з членами сім`ї: з матір`ю позивача - [PERSON] і позивачкою, його дочкою [PERSON] . Даний ордер був виданий на підставі спільного рішення профкому та адміністрації заводу «Еталон» № 3 від 10.03.2006 року для вселення в блок [ADDRESS], що складається з трьох кімнат загальною площею 48 кв.м., а житловою - 42 кв. м. (а/с 18-зворот). Позивач, має трьох доньок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с.11-зворот, 12) Позивач та її неповнолітні діти з моменту народження до теперішнього часу проживають в зазначеному блоці, виконують всі права і обов`язки наймачів, що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 665 від 12.09.2018 р, виданої КП «Житсервіс». (а.с. 17) У період отримання зазначеного житла і в подальшому часі ні позивач не її діти не були зареєстровані за зазначеною адресою. Як вбачається з матеріалів справи будівля по [ADDRESS] являється гуртожитком, балансоутримувачем якого являється Ізмаїльська міська рада, на підставі рішення № 40 від 17.01.2014 року (а/с 9). На підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 692 від 10.09.2015 року були впорядковані номери по вказаному гуртожитку та спірному блоку присвоєно [ADDRESS]. (а.с. 8) До теперішнього часу сторони виконують обов`язки наймача і згідно довідки 176 від 12.09.2018 року, заборгованості по оплаті комунальних послуг та за утримання будинку прибудинкової території - немає.(а.с. 14) Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Відповідно до стаття 47 Конституції України - Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Тобто право на житло це одне з найповажніших соціально економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Статті 310, 311 ЦК України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Статтею 1 Закону України № 500 від 04.09.2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Відповідачі є громадянами, на яких поширюється сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», власного житла не мають, більше п`яти років на законних підставах проживають в гуртожитку по [ADDRESS] сплачують за нього комунальні послуги. Відповідно до ст.19 цього ж Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло`не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. У зв`язку з тим, що позивач була включена в ордер № 5 від 20.07.2007 року в якості члена родини [PERSON] , вона отримала право на вказане в ордері житло, а саме на блок [ADDRESS]. Таким чином, позивач і її неповнолітні діти - [PERSON] 2004 року народження , [PERSON] 2015 року народження і [PERSON] 2016 року народження отримали право на користування житловим приміщення в блоці [ADDRESS] , який складається з 3-х кімнат загально площею 48 кв.м., житловою - 42 кв.м. Так, відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованої постановою ВР України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. З урахуванням того, що позивач тривалий час мешкає у вказаній квартирі, вселилася за згодою адміністрації, за власні кошти частково благоустроїла житло, суд вважає можливим визнати за позивачем [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , право на проживання та користування приміщенням в блоці [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved