Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] про позбавлення її матері - [PERSON], батьківських прав відносно дитини, а також стягнення з відповідачки на утримання дитини аліментів у розмірі 1/2 частки усіх видів заробітку, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачка покинула дитину та протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Дитину тимчасово влаштовано до Комунального закладу «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради. Представник позивача Лагута Т.В., представник Прокурора Амур-Нижньодніпровського районну м. Дніпропетровська Бойкова О.П. та представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради Кедич Ю.О. в судовому засіданні підтримали в повному обсязі вимоги за позовною заявою та підтвердили фактичні обставини, на яких вони ґрунтуються. Представник третьої особи Комунального закладу «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради Хотиненко О.Є. в суді також підтримала позовні вимоги. Пояснила, що дитина [PERSON] має низку тяжких захворювань, у зв'язку з чим за заявою матері дитина була поміщена до їхнього закладу. Спочатку мати цікавилася станом дитини, але в подальшому перестала виходити на зв'язок. Будь якого інтересу до розвитку дитини не проявляє. Відповідачка [PERSON], належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила. За ухвалою суду справа розглянута за відсутності відповідачки в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини: Згідно копії свідоцтва про народження, дитина [PERSON] народилася [INFO] від матері [PERSON]. Батьком дитини записаний [PERSON]. За витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (відомості про батька дитини до актового запису про народження внесені за заявою матері). З копії листа Комунального закладу «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 6» вбачається, що після народження [PERSON] відповідачка дитину з пологового будинку не забрала. Згідно висновку про стан здоров'я, фізичний та розумовий розвиток дитини а також витягу з історії розвитку дитини, дитина [PERSON] страждає на синдром Дауна, має інші хронічні захворювання, груба затримка розвитку, не ходить, не стоїть. 01 жовтня 2013 року [PERSON] подала до голови Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради заяву з проханням влаштувати дитину на повне держане забезпечення у зв'язку з тим, що у дитини тяжка хвороба, що потребує нагляду спеціалістів. Однак необхідні документи для вирішення цього питання відповідачкою надані не були. 26 грудня 2013 року відповідачка повторно звернулася до голови Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради з заявою про влаштування строком на один рік доньки до будинку дитини з тих же підстав. 24 січня 2014 року Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради було прийняте рішення № 15/1, за яким малолітня [PERSON] влаштована до Комунального закладу «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради на повне державне забезпечення строком на один рік. Згідно акту зазначеного комунального закладу від 24 червня 2015 року, [PERSON] за час перебування [PERSON] в будинку дитини відвідувала дитину 14 квітня, 18 квітня, 29 квітня, 4 травня та 17 травня 2014 року, цікавилась станом її здоров'я за телефоном, приносила ліки, підгузки. З 18 травня 2014 року по цей час відповідачка дитину не відвідувала, не цікавилася станом її здоров'я, не виявляла до неї батьківської турботи та піклування, не надавала будь якої допомоги. Після закінчення визначеного строку влаштування [PERSON] на повне державне забезпечення, дитину з дитячого закладу не забрала. Вирішуючи позовні вимоги в частині позбавлення відповідачки батьківських прав, суд виходить з наступного. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 цього ж кодексу, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Перелічені докази в своїй сукупності поща всяким розумним сумнівом підтверджують той факт, що відповідачка не виконує покладений на неї ст. 150 Сімейного кодексу України обов'язок щодо піклування про здоров'я своєї дитини, її духовний та моральний розвиток, тобто ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Наведене знаходить свій прояв в тому, що відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. В судовому засіданні не встановлені об'єктивні перешкоди для відповідачки у належному вихованні дитини, що свідчить про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов'язками. Згідно висновку Органу опіки та піклування, позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини є доцільним, і суд не вбачає підстав ставити такий висновок під сумнів. Наведені обставини в своїй сукупності є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини і, на підставі викладеного, таке позбавлення батьківських прав є необхідним та відповідає найвищім інтересам дітей. За перелічених обставин, позовні вимоги в частині позбавлення відповідачки батьківських прав підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги в частині передачі дитину до Органу опіки та піклування - Виконавчому комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради для проведення заходів соціально-правового захисту її прав та інтересів, суд виходить з того, що згідно ч.ч. 4, 5 ст. 167 Сімейного кодексу України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, матусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Оскільки судом не отримані заяви від родичів дитини про можливість прийняти ними під опіку останньої в порядку ч. 4 ст. 167 Сімейного кодексу України, суд згідно ч. 5 ст. 167 Сімейного кодексу України вважає за необхідне передати дитину на опікування органу опіки та піклування. За ст. 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування. Оскільки судом встановлено, що малолітня [PERSON] позбавлена батьківського піклування, над нею на підставі ст. 58, ч. 3 ст. 60 ЦК України слід встановити опіку. За наведених обставин позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Згідно ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. За ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідачка позбавлена батьківських прав щодо дитини і позивачем заявлена вимога про стягнення аліментів, на підставі ч. 2 ст. 166, ст. 180 Сімейного кодексу України слід стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 181 цього ж кодексу, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. За ч. 1 ст. 182 цього ж Кодексу, при визначенні розміру аліментів суд враховує: · стан здоров'я та матеріальне становище дитини; · стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; · наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; · інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено в ч. 2 ст. 182 цього ж Кодексу, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 цього ж Кодексу, частка заробітку (доходу) матері, батька дитини, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначаючи розмір аліментів суд враховує визначені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України обставини та з урахуванням наявності на утриманні відповідачки ще двох неповнолітніх дітей дійшов висновку, що розміром аліментів, який відповідає як фактичним обставинам справи, так і вимогам закону буде 1/6 частка усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця з дотриманням вимог ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню частково. З відповідачки до доходу Держави згідно ст. 88 ЦПК України підлягає стягенню судовий збір за пощовні у розмірі 487,20 грн. (243,60 грн. за позовні вимоги немайнового характеру та 243,60 грн. за позовні вимоги про стягнення аліментів).

Outcome: partial