Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до суду позовну заяву в якій просить визнати їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль марки «Дачіа Логан» 2008 року випуску, та визнати за нею право власності на ? частину вказаного автомобіля, а також стягнути з [PERSON] на її користь вартість ? частини даного автомобіля. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що з [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 2002 року по 2012 рік, 16 липня 2012 року рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області їхній шлюб з відповідачем було розірвано. Зазначає, що за час шлюбу спільного працею та за спільні кошти з відповідачем придбали легковий автомобіль марки «Дачіа Логан» 2008 року випуску, який після розірвання шлюбу залишився у [PERSON]. Зазначає, що вказаний автомобіль придбали шляхом сплати першого внеску у розмірі 12000 гривень та оформлення кредиту. До суду [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що він з [PERSON] уклали шлюб у 2002 році, і проживали однією сім'єю по 2010 рік. В 2010 році їхні відносини з [PERSON] стали більш напруженими ворожими і з березня 2010 року, він вимушений був перейти жити до матері. З моменту окремого проживання спільної діяльності і спільного ведення господарства не здійснювалося. 16 липня 2012 року за ініціативою [PERSON] рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області шлюб між ним та відповідачем [PERSON], який був реєстрований у 2002 році, актовий запис №73, розірвано. За час сумісного проживання ними набуто у спільну власність наступне майно: телевізор кольоровий «Самсунг» Т-60- вартістю 1000,00грн.; мікрохвильову піч «Вірпл»- вартістю 600 грн.; домашній кінотеатр «Панасонік» - вартістю 4000,00 грн.; холодильник «Вірпл» - вартістю 5100,00 гри.; газову плиту «Горенье» - вартістю 3000,00 грн.; велосипед дорослий «Україна» 1550,00 грн.; набір посуду на 12 персон - вартістю 800 грн.; палас 3м на 3м - вартістю 350,00 грн.; пилосос «Євротек» вартістю 400,00грн., на загальну суму 16800 гривень. Зазначив, що вказане майно знаходиться у [PERSON] Просить суд, в рахунок поділу спільного майна, набутого під час шлюбу присудити йому грошову компенсацію за ? спільного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в сумі 8400 гривень. Первісний позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, позовні вимоги [PERSON] не визнають, зазначили, що майно яке просить поділити [PERSON] залишилося їй оскільки з нею залишилася проживати їхня спільна донька, а тому просять йому відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, зазначили, що вказаний автомобіль був куплений за кредитні кошти, в 2012 році щоб розрахуватися із банком він позичив 30000 гривень у [PERSON], розрахувавшись із банком, він передав даний автомобіль в рахунок боргу [PERSON], зазначає, що оскільки на даний час відсутній предмет спору - автомобіль, то просить у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов просить задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позивача [PERSON] задоволенню не підлягають, позовні вимоги по зустрічному позову [PERSON] задоволенню також не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 16.07.2012 року - розірвано. Від вказано шлюбу у сторін [INFO] народилася донька [PERSON], яка на даний час проживає разом із матір'ю. 21 травня 2012 року [PERSON] отримав споживчий кредит у сумі 9454 доларів США на купівлю автомобіля «Дачіа Логан». По кредитному договору по якому виступав автомобіль «Дачіа Логан», 2008 року, 21.06.2012 року проведено повне дострокове погашення (а.с.35-38). Відповідно до розписки [PERSON] 17.05.2012 року отримав у [PERSON] борг в сумі 30000, зобов'язався повернути його в строк до 30.06.2012 року (а.с.140). Як пояснив в судовому засідання [PERSON] отримані кошти він одразу оплатив кредит, при цьому вказаний автомобіль в рахунок погашення боргу передав [PERSON] Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Аналогічним чином врегульовані дані питання і в Цивільному кодексі України. Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаними нормами законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Крім того відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Суд враховує роз'яснення викладені у п.п. 22,23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якому вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи та вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби, тощо. Згідно відповіді Центру ДАІ 7304 від 22.01.2015 року вбачається, що 29.06.2012 року автомобіль Дачіа Логан», 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] був знятий з обліку для реалізації, та 29.06.2012 року зареєстрований за [PERSON] (а.с.78). В подальшому у Центрі ДАІ м. Львів, 23.02.2013 ркоу на підставі довіреності серії ВРК №944803 від 29.07.2012 року [PERSON] зняв зазначений автомобіль з обліку та реалізував (а.с.127). Таким чином, судом встановлено, що автомобіль марки Дачіа Логан», 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який був придбаний за кредитні кошти, ще в період шлюбу вибув із спільної сумісної власності подружжя, а тому не є об'єктом поділу. Позивачем [PERSON] та її представником не надано доказів того, що [PERSON] в супереч інтересам сім'ї реалізував вказаний автомобіль. За таких обставин позовні вимоги первісного позивача [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо зустрічного позову [PERSON] про стягнення грошової компенсації за ? спільного майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то суд вважає, що вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. У п.п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» говориться, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач за первісним позовом , а позивач за зустрічним повинен довести, що його діями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв ні позивачем та її представником, ні відповідачем та його представником до суду не надано. Крім того, оскільки сторони не внесли на депозитний рахунок суду грошей відповідно до вартості спільного майна подружжя, а відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не виявила бажання сплатити частку [PERSON], то суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки в позові відмовлено. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed