Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON], подавши клопотання про заміну відповідача, просить стягнути з [PERSON] на його користь борг у розмірі 193378 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову становить 7350 доларів США основного боргу, 2384,11 грн. 3% річних від простроченої суми, а всього борг у розмірі 195762,11 грн. та судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.02.2016 року він надав відповідачу грошові кошти в розмірі 7350 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову становить 193378,00 грн., на підтвердження чого відповідач власноручно написав розписку та зобовязався повернути отримані кошти до 01.02.2017 року, зазначивши про це в розписці. В лютому 2017 року він звернувся до [PERSON] з вимогою про повернення коштів, однак останній гроші не повернув. На даний час відповідач ухиляється від повернення боргу, чим порушує взяті на себе зобовязання. За несвоєчасне виконання грошового зобовязання відповідач зобовязаний сплатити на його користь 3 (три) проценти річних від простроченої суми, яка складає 2384 грн. 11коп. (193378 х 3% х 150 : 365 = 2384,11), оскільки він прострочив виконання грошового зобовязання з 01 лютого 2017 року по 01 липня 2017 року. Таким чином, загальна сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 195762грн. 11 коп., які позивач просить стягнути з відповідача, поклавши на нього судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, суду пояснив, що відповідач жодних дій щодо повернення боргу не вчиняє, уникає з ним зустрічі, не відповідає на телефонні дзвінки, заборгованість не повертає, а тому просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, на виклик суду не зявився, про причину неявки не повідомив, тому суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити частково, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що 13.02.2016 року сторони уклали між собою договір позики, згідно з яким [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 7350,00 (сім тисяч триста пятдесят) доларів США, які останній зобов'язався повернути до 01.02.2017 року, про що свідчить розписка, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні та долучений до матеріалів справи /а.с. 28/. Наявність розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до Постанови Верховного Суду України № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так, в судовому засіданні достовірно встановлено той факт, що відповідач [PERSON] зобовязаний повернути позивачу [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 7350,00 доларів США. Судом встановлено, що станом на 30.06.2017 року Національним банком України було встановлено офіційний курс грошової одиниці долару США по відношенню до національної валюти України - гривні на рівні 2609,8994 грн. за 100 доларів США. Тому 7350 доларів США згідно з розпискою від 13.02.2016 року в перерахунку на національну валюту становить 191827,61 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що кінцевою датою повернення боргу є 01.02.2017 року. Таким чином, 3 % річних за неналежне виконання відповідачем [PERSON] зобов'язання щодо повернення боргу в сумі 191827,61 гривень за період з 01.02.2017 року по 30.06.2017 року (дата звернення до суду) складають 2365,00 грн. (191827,61 : 365 х 150 х 3% = 2365,00). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику, а розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобовязань. Відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. З урахуванням вищезазначених норм, а також врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63 цс 13, з якої вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що боргова розписка, яка підтверджує укладення договору позики, засвідчує факт передачі коштів позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON] Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач дійсно отримав від позивача 7350,00 доларів США, пропустив строк виконання зобов'язання, оскільки у позикодавця [PERSON] наявний борговий документ-розписка про отримання позичальником [PERSON] грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобовязання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики, яка становить 194192,61 грн., з яких: 191827,61 грн. - сума боргу за договором позики, 2365,00 грн. - 3% річних. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial