Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

позивач [PERSON] предявила в суд позов до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування цих вимог зазначає, що сімейне життя у неї з чоловіком не склалось, вони мають різні погляди на такі відносини. Протягом тривалого часу між ними виникають сварки та систематичні непорозуміння, вони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства та не мають спільних інтересів, а тому подальше збереження шлюбу вона вважає недоцільним. У шлюбі в них народилась дочка [PERSON], котра на даний момент є повнолітньою. У підготовчому судовому засіданні позивач вказані вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позов визнав. Згідно вимог частини 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, вважає за необхідне зазначити наступне: 16 жовтня 1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що цього ж дня у Відділі реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради Тернопільської області було складено відповідний актовий запис № 1323 та видано свідоцтво про одруження серії І-ИД № 038049. У цьому шлюбі в сторін 05 квітня 2000 року народилась дочка [PERSON]. На момент розгляду справи вона є повнолітньою. Як вбачається з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, спільне життя з відповідачем у них не склалося, вони мають різні погляди на такі відносини, протягом тривалого часу не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства та не мають спільних інтересів. Сім'я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Згідно зі статтею 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в пункті 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За вказаних обставин судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Отже судом не встановлено обставин, котрі свідчили б про те, що визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи, чи інтереси інших осіб, а тому його слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved