Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2016 року пред'явила до суду позов до [PERSON] районної державної адміністрації Тернопільської області, [PERSON] сільської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] Держгеокадастру у [PERSON] районі, третя особа приватний нотаріус [PERSON] районного нотаріального округу [PERSON], про визнання протиправним та скасування розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації від 28 жовтня 2011 року №1017 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] у власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва на території [PERSON] сільської ради», скасування кадастрового номеру 6125286700:01:001:3236, який присвоєний земельній ділянці площею 0,1200 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №284267 від 21 листопада 2011 року, виданого Управлінням Держкомзему у [PERSON] районі на імя [PERSON], визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватний нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу [PERSON], вилучення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію запису про право власності №1580119 на земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована в селі Петриків Тернопільського району Тернопільської області. Обґрунтовувала позов тим, що в її користуванні перебувала земельна ділянка площею 0,127 га для ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради, на яку 19 жовтня 2010 року рішенням № 107 їй надано згоду на безоплатну передачу у власність. 14 вересня 2012 року [PERSON] районною державною адміністрацією Тернопільської області видано розпорядження № 898-09 про передачу безоплатно зазначеної земельної ділянки їй у власність. 22 липня 2013 року вона звернулась до державного кадастрового реєстратора з проханням зареєструвати за нею цю земельну ділянку, в чому їй відмовлено через перетин її ділянки з ділянкою № 6125286700:01:001:3236, площа якої співпадає на 93,1393%. Позивач вважає, що посадовими особами [PERSON] районної державної адміністрації Тернопільської області сфальсифіковано ряд документів, оскільки проект землеустрою на спірну земельну ділянку [PERSON] затверджено як на землі запасу пасовища за межами населеного пункту при тому, що згідно з рішенням [PERSON] сільської ради № 107 ця земельна ділянка класифікована як рілля. [PERSON] того, [PERSON] не було належним чином отримано дозволу на виготовлення проекту землеустрою відповідно до п. 7 ст. 118 ЗК України, не було узгоджено проект землеустрою відповідно до п. 8 ст. 118 ЗК України, не дотримано вимог закону щодо проведення обовязкової державної експертизи проекту землеустрою, у [PERSON] відсутнє рішення про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність відповідно до п. 9 ст. 118 ЗК України, державний акт йому видано з порушенням зазначених вимог закону. 21 грудня 2011 року [PERSON] відчужив спірну земельну ділянку відповідачу [PERSON] Оскільки правовстановлюючі документи на цю земельну ділянку видані з порушенням вимог закону, [PERSON] не мав права на укладення цього договору. З цих підстав позивач вважає, що розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації від 28 жовтня 2011 року №1017 порушує її права та законні інтереси, гарантовані чинним законодавством України. В ході розгляду справи за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено як співвідповідача [PERSON], оскільки 29 серпня 2016 року [PERSON] відчужила спірну земельну ділянку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав із викладених у позовній заяві підстав. Пояснив, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту, тому затвердження проекту землеустрою не входить до повноважень [PERSON] районної державної адміністрації Тернопільської області. Акт погодження меж земельної ділянки підписаний особами, яких фактично не було в Україні. Геодезія проведена ПП «Землевласник» неправильно, що призвело до зменшення земельної ділянки позивача. Проект землеустрою взагалі відсутній. Наведене, на переконання представника позивача, є підставою скасування розпорядження від 28 жовтня 2011 року №1017. Підставою скасування кадастрового номера є те, що земельна ділянка [PERSON] «вискочила» на дорогу, нема межових знаків, площа земельної ділянки [PERSON] на 0,007 га менша від площі земельної ділянки [PERSON], земельна ділянка [PERSON] відсутня в наявності (в натурі), бо відсутні межові знаки. Державний акт, виданий [PERSON], має бути визнаний недійсним, оскільки в ньому вказано, що земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту, а одна і та ж земельна ділянка не може бути одночасно і в межах, і поза його межами. Оскільки площа і конфігурація спірної земельної ділянки визначена неправильно і [PERSON] подав ці неправильні документи при укладенні спірного договору купівлі-продажу, тому цей договір є недійсним, що повинно мати наслідком вилучення запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку. Зазначене є порушенням права [PERSON] на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Відповідач [PERSON] у судове засідання подав заяву, згідно з якою позову не визнав, вважає його безпідставним, просив відмовити в його задоволенні, розглянувши справу в його відсутності. [PERSON] цього, подав письмові заперечення на позов, зміст яких полягає в тому, що розпорядження про безоплатну передачу [PERSON] земельної ділянки видано майже через рік після того, як він оформив своє право власності та отримав державний акт. [PERSON] не надала ніяких доказів, що у вказаному розпорядженні йдеться саме про ту земельну ділянку, право власності на яку оформлено за ним. Позивач не зазначила, які саме її права порушені ним та іншими відповідачами, оскільки на момент надання йому у власність земельної ділянки площею 0,12 га [PERSON] не належали ніякі права на цю земельну ділянку. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав. Пояснив, що оспорюване розпорядження видано [PERSON] ще 28 жовтня 2011 року, а [PERSON] аж 14 вересня 2012 року, тобто майже через рік. Розпорядження від 28 жовтня 2011 року №1017 відповідно до законодавства, чинного на момент його видачі, видане [PERSON] районною державною адміністрацією Тернопільської області в межах її повноважень. А [PERSON] сільська рада 19 жовтня 2010 року прийняла рішення № 107 про безоплатну передачу у власність [PERSON] земельної ділянки з перевищенням повноважень. Доказів про те, що позивач користувалася земельною ділянкою 25 років, немає. Підстави визнавати спірний договір купівлі-продажу недійсним відповідно до вимог закону взагалі відсутні. [PERSON] є добросовісним набувачем. Після оголошеної в розгляді справи перерви [PERSON] подав заяви про завершення розгляду справи у його відсутності та відповідачів [PERSON], [PERSON] Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Тернопільської області [PERSON] у судовому засіданні позову не визнала. Пояснила, що [PERSON] було розроблено проект землеустрою, в подальшому земельній ділянці присвоєно кадастровий номер, є розпорядження про погодження, до 2013 року саме районні державні адміністрації розпоряджалися земельними ділянками за межами населеного пункту, тому всі вимоги закону відповідачем дотримано. Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] у судовому засіданні позову не визнала. Пояснила, що вважає [PERSON] сільську раду неналежним відповідачем у справі, оскільки до неї не заявлено ніяких вимог. Рішеннями [PERSON] сільської ради від 19 жовтня 2010 року № 107 та від 23 листопада 2012 року № 702 підтверджено, що [PERSON] надавалася земельна ділянка за межами населеного пункту. У пункті 4 рішення № 107 зазначено «просити [PERSON] районну державну адміністрацію дати дозвіл на безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 0127 га для ведення особистого селянського господарства [PERSON]Й.». Тобто це рішення не є рішенням про передачу цієї земельної ділянки у власність [PERSON] Представник відповідача [PERSON] Держгеокадастру у [PERSON] районі [PERSON] у судовому засіданні позову не визнала. Пояснила, що на момент присвоєння кадастрового номера спірна земельна ділянка знаходилась за межами населеного пункту, є висновок про відповідність проекту землеустрою [PERSON], право власності на земельну ділянку у [PERSON] не виникло, відсутні докази, що [PERSON] передано саме ту земельну ділянку, яка, на переконання позивача, належить їй. Будь-які права та інтереси [PERSON] відділом Держгеокадастру у [PERSON] районі не порушені. Від третьої особи в судове засідання надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, від яких надійшли заяви про розгляд справи без їх участі в судовому засіданні. Судом досліджено надані сторонами докази і встановлено такі обставини: 28 жовтня 2011 року головою [PERSON] районної державної адміністрації видано розпорядження №1017 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] у власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва на території [PERSON] сільської ради», відповідно до якого вирішено: затвердити проект землеустрою щодо відведення [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу пасовище) за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради. Передати [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу пасовище) за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради. На підставі зазначеного розпорядження 21 листопада 2011 року Управлінням Держкомзему у [PERSON] районі [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №284267, відповідно до якого він є власником земельної ділянки площею 0,1200 га на території [PERSON] сільської ради (за межами населеного пункту) для індивідуального садівництва. Відповідно до довідки про правовий статус, кількісні та якісні характеристики земельної ділянки, розподілення земель серед землевласників та землекористувачів [PERSON] сільської ради № 8342 від 20 вересня 2011 року за фактичним використанням станом на 01 липня 2011 року земельна ділянка, виділена [PERSON], загальною площею 0,12 га, відноситься до земель, які входять до адміністративно-територіальних одиниць (індивідуальне садівництво), з яких 0,12 га сільськогосподарські землі, у тому числі садів 0,12 га. Висновком комісії з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою № 684 від 20 жовтня 2011 року погоджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва на території [PERSON] сільської ради (за межами населеного пункту). У вказаному висновку, серед іншого, зазначено місце розташування (адреса) земельної ділянки: [PERSON] сільська рада (за межами населеного пункту) Тернопільського району (п. 3), характеристика земельної ділянки: розташована на землях сільськогосподарського призначення (землі запасу пасовище) за межами населеного пункту (п. 8), цільове використання земельної ділянки (проектне): землі сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва (п. 9), фактичне використання земельної ділянки (існуюче): земля сільськогосподарського призначення (землі запасу пасовище) (п. 10). 21 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватний нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 0,1200 га (кадастровий номер 6125286700:01:001:3236) на території [PERSON] сільської ради (за межами населеного пункту). На підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2092, посвідченого 29 серпня 2016 року приватним нотаріусом [PERSON], станом 10 листопада 2016 року власником вказаної земельної ділянки є [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням [PERSON] сільської ради від 19 жовтня 2010 року № 107 [PERSON] надано згоду на безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 0,1270 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення раніше наданих в користування рілля, яка розташована в селі Петриків за межами населеного пункту. У пункті 4 вказаного рішення зазначено «просити [PERSON] районну державну адміністрацію дати дозвіл на безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 0,127 га для ведення особистого селянського господарства [PERSON]Й.» Рішенням [PERSON] сільської ради від 23 листопада 2012 року № 702 визнано, що [PERSON] дійсно користувалася земельною ділянкою площею 0,127 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення раніше наданих в користування рілля, яка розташована за межами населеного пункту, як така що дійсно користувалася земельною ділянкою до 01 січня 2002 року і користується по даний час. Відповідно до повідомлення № 843 від 15 серпня 2014 року зазначені рішення [PERSON] сільської ради не були скасовані. 14 вересня 2012 року головою [PERSON] районної державної адміністрації Тернопільської області видано розпорядження № 898-09, відповідно до підпункту 3 пункту 1 якого вирішено передати безоплатно за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі, надані в користування для ведення особистого селянського господарства рілля) у власність [PERSON] земельну ділянку орієнтовною площею 0,127 га за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради. Згідно з відповіддю № 01-1197/04 від 29 серпня 2014 року зазначене розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації не було скасоване. 22 липня 2013 року [PERSON] звернулася до державного кадастрового реєстратора про внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Рішенням № РВ-6100023682013 від 22 липня 2013 року [PERSON] відмовлено у внесенні цих відомостей з таких підстав: перетин ділянок з ділянкою № 6125286700:01:001:3236; площа якої співпадає на 93,1393%. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування: г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Положеннями ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом установлено, що рішенням [PERSON] сільської ради від 19 жовтня 2010 року № 107 [PERSON] надано згоду на безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 0,1270 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення раніше наданих в користування рілля, яка розташована в селі Петриків за межами населеного пункту. Відповідно до вимог ст. ст. 83, 84 Земельного кодексу України, в редакції, яка була чинною станом на день прийняття зазначеного рішення, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Зазначеним вище рішенням [PERSON] надано згоду на безоплатну передачу у власність земельної ділянки за межами населеного пункту, тобто яка не перебуває у комунальній власності. Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 122 Земельного кодексу України, в редакції, яка була чинною станом на день прийняття зазначеного рішення, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання передають районні державні адміністрації на їх території. Таким чином, рішенням [PERSON] сільської ради № 107 від 19 жовтня 2010 року, земельна ділянка площею 0,1270 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту не була та не могла бути відповідно до чинного на той час законодавства передана у власність [PERSON] Більше того, в пункті 4 вказаного рішення зазначено: «просити [PERSON] районну державну адміністрацію дати дозвіл на безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 0,127 га для ведення особистого селянського господарства [PERSON]Й.». На підставі вказаного рішення [PERSON].Й. протягом 2010 2011 років до [PERSON] районної державної адміністрації не зверталася, право власності на земельну ділянку не оформляла. 28 жовтня 2011 року головою [PERSON] районної державної адміністрації видано розпорядження від №1017, яким [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу пасовище) за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради. Станом на день видачі зазначеного розпорядження статті 83, 84 та частини 1, 3 ст. 122 Земельного кодексу України діяли у тих же редакціях, що зазначено вище. Тобто, розпорядження №1017 від 28 жовтня 2011 року прийнято [PERSON] районною державною адміністрацією в межах повноважень, передбачених чинним на той час земельним законодавством. На підставі зазначеного розпорядження 21 листопада 2011 року [PERSON] отримав державний акт, яким підтверджується його право власності на земельну ділянку площею 0,12 га на території [PERSON] сільської ради (за межами населеного пункту) для індивідуального садівництва. 14 вересня 2012 року головою [PERSON] районної державної адміністрації Тернопільської області видано розпорядження № 898-09 про передачу безоплатно за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі, надані в користування для ведення особистого селянського господарства рілля) у власність [PERSON] земельну ділянку орієнтовною площею 0,127 га за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради. На думку суду, вказане розпорядження могло би бути реалізованим з моменту отримання позивачем державного акта на право власності. Лише з цього часу в субєктів таких правовідносин виникає право заперечувати проти зміни чи припинення права власності на земельну ділянку. Зазначене розпорядження № 898-09 позивачем не реалізовано, державного акта [PERSON] не отримала. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Зазначена стаття в аналогічній редакції була чинною і на момент видачі оспорюваного розпорядження. Оскільки право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку ні станом на 28 жовтня 2011 року, ні в подальшому, зареєстроване не було, то таке право в неї не виникло, а відтак, судовому захисту не підлягає. Доводи представника позивача про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах, а не за межами населеного пункту с. Петриків, жодними доказами у справі не підтверджені. Щодо доводів представника позивача про порушення права [PERSON] на безоплатну приватизацію земельної ділянки, суд виходить з наступного: Відповідно до пункту а ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. На підтвердження права користування земельною ділянкою площею 0,127 га для ведення особистого селянського господарства позивачем надано рішення [PERSON] сільської ради від 23 листопада 2012 року № 702, яким визнано, що [PERSON] дійсно користувалася земельною ділянкою площею 0,127 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення раніше наданих в користування рілля, яка розташована за межами населеного пункту, як така що дійсно користувалася земельною ділянкою до 01 січня 2002 року і користується по даний час. Земельним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, не передбачено права постійного користування земельною ділянкою для фізичних осіб. Статтями 22, 23 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв до 01 січня 2002 року, визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до статті 20 Земельного Кодексу УРСР 1970 року, який діяв до 15 березня 1991 року, право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Позивачем для підтвердження свого права користування вказаною земельною ділянкою не надано ні державного акта на право користування земельною ділянкою площею 0,127 га для ведення особистого селянського господарства, ні інших належних доказів, які відповідно до закону можуть підтверджувати право громадян на користування земельними ділянками. Пунктом 2 рішення [PERSON] сільської ради № 702 вирішено: вважати акт обстеження, складений постійною комісією з питань земельних відносин та охорони довкілля від 20 листопада 2012 року про встановлення факту користування громадянами згідно списку (додається) земельними ділянками для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування житлового будинку станом на 01 січня 2002 року і на даний час, первинним рішенням «Про надання земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства громадянам станом на 01 січня 2002 року». Суд вважає, що зазначене рішення не є належним доказом права [PERSON] на користування цією земельною ділянкою, оскільки законом чітко визначено, що право постійного користування земельними ділянками до 15 березня 1991 року засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а з 01 січня 2002 року державними актами. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження її права користування земельною ділянкою площею 0,127 га для ведення особистого селянського господарства, у звязку з чим суд не може прийти до переконання про порушення її права на безоплатну приватизацію цієї земельної ділянки внаслідок видачі оспорюваного розпорядження. Відповідно до ст. 15 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було реальним. Оскільки позивачем не доведено порушення її права на земельну ділянку, воно не підлягає судовому захисту. [PERSON] цього, судом установлено, що розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації від 28 жовтня 2011 року №1017 видане в межах повноважень, передбачених законом. Позивачем не доведено її права на земельну ділянку, яку відведено у власність [PERSON] на підставі зазначеного розпорядження. На підставі розпорядження №1017 у встановленому законом порядку [PERSON] отримано державний акт на земельну ділянку, та їй присвоєно кадастровий номер. Відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. З цих підстав вимоги позивача про визнання протиправним та скасування розпорядження №1017, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №284267 від 21 листопада 2011 року, скасування кадастрового номеру 6125286700:01:001:3236, який присвоєний земельній ділянці площею 0,1200 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради до задоволення не підлягають. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2011 року та вилучення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію запису про право власності №1580119 на земельну ділянку, то слід зазначити, що підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України, зокрема такою підставою є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем не доведено, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу не було дотримано вимог ч. ч. 1 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Тому вимоги про визнання недійним цього договору, а відтак і про вилучення вчиненого на його підставі запису про реєстрацію права власності №1580119 на земельну ділянку, до задоволення не підлягають. З цих підстав у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. За вказаних обставин, відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, 83, 84, 116, 118, 122, 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України 1990 року, ст. 20 Земельного Кодексу УРСР 1970 року, ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр»,

Outcome: dismissed