Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , який є громадянином Турецької Республіки, 21.07.2020 року звернувся у Сколівський районний суд Львівської області (за зареєстрованим місцем свого проживання та проживання відповідачки в Україні) з позовною заявою (надійшла на адресу суду 24.07.2020 року за вх. № 3541), в якій просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою [PERSON] й зареєстрований Відділом у справах населення Управління реєстрації актів цивільного стану адміністрації району Ускюдар м. Стамбул Турецької Республіки, про що зроблено актовий запис № 155. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 11.08.2020 року (а. с. 20), після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Визначено дату судового засідання щодо розгляду справи по суті - 08.09.2020 року, 09.30 год.. 21.08.2020 року під вх. № 4046 від відповідачки у запропоновані судом строк та порядку надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 26) із долученими до нього письмовими доказами. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 08.09.2020 року (головуючий - суддя Микитин В.Я., а. с. 46) судове засідання щодо розгляду справи по суті відкладено з підстав, що у ній викладені. Визначено нову дату судового засідання щодо розгляду справи по суті - 23.09.2020 року, 09.30 год.. Позов [PERSON] обґрунтовано тим, що їх з відповідачкою сім`я фактично розпалася та існує тільки формально. Сторони втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми. Сторони протягом тривалого часу не підтримують шлюбних відносин. Від спільного проживання сторони дітей не мають. Позивач зазначає також, що він не примирився з відповідачкою і надалі має намір проживати окремо від відповідачки та виїжджати закордон. Спору з приводу поділу спільно нажитого майна у сторін також немає. Відтак, позивач просить на підставі ст. ст. 3, 24, 56, 105, 110, 112 СК України, ст. 76 Закону України «Про міжнародне привтане право» та ст. 23 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво у цивільних справах, ратифікованої Україною 05.07.2001 року, позов задовольнити. У відзиві на позовну заяву відповідачка проти задоволення позову [PERSON] та розірвання з ним шлюбу не заперечувала, підтвердила викладені ним у позовній заяві обставини. Терміну на примирення між ними просила не надавати, оскільки позивач із позовом про розірвання з нею шлюбу звертається до суду уже не вперше. Тому наміру зберігати сім`ю не має. Після ухвалення рішення про розірвання шлюбу відповідачка просила відновити їй дошлюбне прізвище. Позивач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з`явився, однак попередньо особисто через канцелярію суду, у присутності свого перекладача [PERSON] , із засвідченням нею своїм підписом, після встановлення працівником суду їх осіб, подав заяву від 08.09.2020 року за вх. № 4315 (а. с. 31), у котрій просив проводити розгляд справи без його участі. Одночасно у такій заяві висловив позицію на підтримання своїх позовних вимог у повному обсязі. До заяви також приєднав оригінал свідоцтва про реєстрацію шлюбу та оригінал Апостилю (переклад з турецької мови на українську). Відповідачка у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з`явилася, однак попередньо особисто через канцелярію суду, після встановлення працівником суду її особи, подала заяву від 08.09.2020 року за вх. № 4312 (а. с. 40), у котрій просила проводити розгляд справи без її участі. Одночасно у такій заяві висловила позицію, згідно якої проти позову не заперечувала та також просила шлюб розірвати. Оскільки у судове засідання не з`явилися усі учасники справи, то суд, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання у справі, котре було призначене на 23.09.2020 року о 09.30 год., без його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, вивчивши подані сторонами у справі заяви процесуального характеру, давши належу оцінку письмовим доказам, зібраним у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, щосторони, які є громадянами Турецької Республіки (позивач) та України (відповідачка), вступили у шлюб 11.07.2017 року, який був зареєстрований Відділом у справах населення Управління реєстрації актів цивільного стану адміністрації району Ускюдар м. Стамбул Турецької Республіки, про що зроблено актовий запис № 155. Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Управлінням реєстрації актів цивільного стану адміністрації району Ускюдар м. Стамбул Турецької Республіки 11.07.2017 року (оригінал міститься у справі), із Апостилем відповідно до Гаазької Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року, до котрої Україна приєдналася 10.01.2002 року (оригінал міститься у справі, а. с. 43-45). Після укладення шлюбу сторони проживали в Україні, а позивач зареєстрував своє місце проживання за зареєстрованим місцем проживання відповідачки - по [ADDRESS] в Україні, що стверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою 15.07.2020 року Славською селищною радою Сколівського району Львівської області за вих. № 296 (копія мітиться у справі, а. с. 33), а також у встановленому порядку отримав посвідку на тимчасове проживання (копія мітиться у справі, а. с. 32). Право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу (стаття 55 «Закону України «Про міжнародне приватне право»). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що дійсність шлюбу сторін оскаржувалась у встановленому порядку як на території Турецької Республіки, так і на території України. У свою чергу, правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються статтею 60 Закону України «Про міжнародне приватне право». Так, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Крім того, як зазначено у ч. 1 ст. 23 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво у цивільних справах, ратифікованої Україною 05.07.2001 року, у випадку, коли один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший - громадянином другої, то розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначатиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Оскільки дійсність шлюбу сторін не оскаржувалась, а обоє з них все ще мають зареєстроване спільне місце проживання в Україні, то у даному конкретному випадку при вирішенні питання про розірвання між сторонами у справі шлюбу застосовуються вимоги Сімейного кодексу України (СК України). Так, в силу ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Згідно із ст. 24 зазанченого Кодексу, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із ст. ст. 56, 110 СК України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. З цього приводу судом встановлено, що сторони уже протягом тривалого часу проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Такі дії сторін викликані несумісністю характерів, різними поглядами на життя та ведення спільного господарства. Тому позивач вважає, що примирення між ним та відповідачкою неможливе, наполягає на розірванні шлюбу. Дітей у сторін за час їх спільного проживання та перебування у шлюбі не народжувалось. Відтак, на переконання суду, враховуючи також позицію відповідачки, викладену нею у своїй заяві процесуального характеру від 08.09.2020 року, подальше спільне життя сторін і збереження їх шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам обох сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. Як роз`яснюється у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. Виконуючи вищенаведені приписи, судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми і це підтверджується зібраними у справі доказами, у зв`язку з чим суд вважає, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам сторін, тому позов підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову, з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання позову до суду у розмірі 840 грн. 80 коп. (квитанція № ПН1595940 від 21.07.2020 року, оригінал міститься у справі, а. с. 1).

Outcome: approved