Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

позивач [PERSON] через свого представника адвоката Головко А.І. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. 28.05.2004 року за реєстровим №1635, на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В будинку зареєстровані вона, її син - [PERSON] , та [PERSON] . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21.08.2019 у справі №635/4442/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідач за місцем реєстрації не проживає вже більше одного року. Відповідач не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні будинку не приймає, особистих речей її в будинку не має. Перебування на реєстраційному обліку відповідача перешкоджає позивачу реалізовувати право власності належним йому нерухомим майном, він позбавлений можливості оформити субсидію та здійснювати інші юридично значимі дії. За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 травня 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено дату проведення підготовчого судового засідання. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача - адвокат Головко А.І. надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання неодноразово не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. 28.05.2004 року за реєстровим №1635. За вказаною адресою зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , яка є колишньою дружиною сина позивача. Факт реєстрації у спірному будинку відповідача [PERSON] підтверджується інформацією за вих. №492 від 03.03.2021, яка надана виконавчим комітетом Південної міської ради Харківського району Харківської області. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21.08.2019 у справі №635/4442/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У вказаному рішенні встановлено те, що відповідач [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] станом на дату його винесення фактично не проживає. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини, встановленні в рішенні Харківського районного суду Харківської області від 21.08.2019 у справі №635/4442/19 про те, що спільне господарство між [PERSON] та [PERSON] фактично не ведеться, не потребують доказуванню. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Тобто, за змістом ст. 319 ЦК України власник сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved