Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач в грудні 2014 року звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала в шлюбі з 21 липня 2000 року , який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року розірваний. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. За час перебування в шлюбі ними було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON] Позивач зазначає, що рішенням Вишгородського районного суду від 28 жовтня 2011 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання доньки в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) , але не меншу 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття. Однак відповідач аліменти не сплачує, будь-якої участі у вихованні доньки не приймає, тому вважає, що можливо відступити від рівності часток у спільному майні подружжя. На підставі наведеного, та ст.ст. 68-71 СК України позивач просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], виділивши кімнати № 5,6 згідно технічного паспорту та іншу 1\\3 частину квартири визнати за відповідачем, виділивши йому кімнату №7 згідно технічного паспорту. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених підстав у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, до суду надав заяву про визнання позовних вимог позивача, посилаючись на те, що він не заперечує проти відступлення рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки це стосується інтересів їх спільної дитини. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по сутті, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами 21.07.2000 року зареєстрований шлюб, який 19.06.2014 року розірвано рішенням Вишгородського районного суду . Від спільного проживання подружжя мають доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Дані обставини встановлені в рішенні суду від 28 жовтня 2011 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів і, відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не потребують доказуванню. Встановлено, що за час шлюбу сторонами по справі було набуте майно, а саме: квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер № 16745 16982 (а.с.8). Відповідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частиною 3 статті 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхньої фізичного духовного розвитку та лікування. Спираючись на пояснення представника позивача та матеріали справи, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана позивачем та відповідачем за час перебування ним у шлюбі, що свідчить про віднесення даного майна до спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду від 28 жовтня 2011 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання доньки- [PERSON]. [INFO] в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) , але не меншу 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття. Згідно пояснень представника позивача відповідач аліменти на утримання доньки не сплачує , існує заборгованість , що і було підтверджено відповідачем в поданій ним заяві про визнання позову. Відповідно до ч.3 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач не приймає участі у вихованні дитини, аліменти на її утримання не сплачує, визнав позовні вимоги позивача, суд вважає за можливе відступити від рівності часток подружжя у спільному майні та збільшити частку майна дружини та задовольнити позовні вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], а за відповідачем 1/3 частини вказаної квартири. Що стосується позовних вимог про виділення позивачу кімнат № 5,6 згідно технічного плану квартири, а відповідачу кімнату №7 суд зазначає про наступне. Судом встановлено, що вказана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 10,7 кв.м., 18,6 кв.м., 14,8 кв.м. відповідно, а також кухні, коридору, ванної кімнати, туалету, а також балкону, та тераси.(а.с.10-11). Вказана квартира є неподільною, тому виділ частки в натурі неможливий. Житлова площа квартири та розмір кімнат дозволяють встановити окремий порядок користування вказаним житлом. Однак відповідно до ст. 358 ЦК України та п.14 Пленуму Верховного суду України від 20.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» якщо поділ квартири, що є спільною частковою власністю здійснити неможливо, то за позовом співвласника може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи зазначені вимоги закону, суд не може без згоди позивача самостійно змінювати обраний ним спосіб захисту порушеного права, не вправі самостійно визначити інший спосіб захисту, оскільки це суперечитиме вимогам процесуального і матеріального законодавства, а в судовому засіданні представник позивача не скористався своїми правами щодо уточнення позовних вимог у судовому засіданні в порядку ст. 31 ЦПК України. За таких обставин в цій частині позовних вимог суд приходить до висновку, що вони не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: partial