Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 23 червня 1983 року вона перебувала із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2016 року. За час перебування у шлюбі за спільні кошти вони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] , однак, процедурою оформлення права власності на квартиру займався відповідач [PERSON] , який зареєстрував право власності на дану квартиру за собою. Після розірвання шлюбу, вони не можуть досягти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] , що призвело до звернення до суду із вказаним позовом. За вказаних обставин просила позов задовольнити, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу майна подружжя, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 10200 гривень, з яких: 1500 гривень - вартість проведення експертного дослідження вартості майна, 3762 гривень - сплачена сума судового збору та 7200 гривень - витрати на правову допомогу. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Рукавець О.В. у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, не заперечують щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] не подавав. За вказаних обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Судом установлено: Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 23 червня 1983 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2016 року. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого 13 квітня 1996 року Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Тернопіль на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів №30 від 28 січня 1998 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Як убачається із технічного паспорта виготовленого 27 квітня 1998 року Міським бюро технічної інвентаризації на квартиру [ADDRESS] , загальна площа квартири становить 63,60 кв.м., житлова - 39,20 кв.м. Із копії будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі [ADDRESS] слідує, що спірній квартирі крім відповідача [PERSON] з червня 1998 року зареєстрована також позивач [PERSON] Згідно наданої ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» відповіді на адвокатський запит від 05 грудня 2017 року за №1564/07-2, згідно обліку бюро технічної інвентаризації станом на 29 грудня 2012 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 13 квітня 1998 року згідно рішення виконкому Тернопільської міської ради №30 від 28 січня 1998 року. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ч. 1-2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У відповідності із статтею 71 Сімейного кодексу України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким, чином, враховуючи, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 63,60 кв.м. набута сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Щодо вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] судових витрат 10200 гривень, з яких: 1500 гривень - вартість проведення експертного дослідження вартості майна, 3762 гривень - сплачена сума судового збору та 7200 гривень - витрати на правову допомогу, суд зазначає наступне: Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. За змістом частини другої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, що визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно матеріалів справи, професійна правнича допомога надана [PERSON] на підставі договору №7/18-ц про надання правової допомоги від 25 лютого 2018 року, за умовами якого адвокат Тернопільської обласної колегії адвокатів Рукавець О.В. зобов`язався представляти інтереси [PERSON] в Тернопільському міськрайонному суді, апеляційному суді Тернопільської області з приводу розгляду позову про поділ спільного майна подружжя. Як убачається із Акту виконання робіт згідно договору про надання правової допомоги №1 від 16 січня 2019 року правнича допомога складається з: попереднього правового аналізу документів - вартістю 1600 гривень, підготовки документів для отримання експертного висновку майна - вартістю 1600 гривень, направлення запитів в Міське бюро технічної інвентаризації - вартістю 800 гривень, написання позовної заяви, подання позову до суду - вартість 3200 гривень, всього на суму 7200 гривень. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №7/19-ц від 16 січня 2019 року виданого адвокатом Рукавець О.В., [PERSON] лплачено вартість правничої допомоги у сумі 7200 гривень на підставі договору про надання правової допомоги №7/18-ц. Натомість, стороною позивача не надано суду жодних доказів на підтвердження оплати позивачем [PERSON] проведення експертного дослідження вартості майна в сумі 1500 гривень, а тому, суд приходить до переконання, що в частині вказаних вимог слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: partial