Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання консультаційних послуг у розмірі 8199,20 доларів США, з яких : 3580,31 доларів США - залишок боргу за договором, 322,52 доларів США - сума 3% річних за прострочення виконання зобов'язання та 4296,37 доларів США - неустойка. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем покладених на нього умовами Договору №0912/3 про надання консультаційних послуг від 09.12.2008р. обов'язків, за умовами якого позивач на договірній основі здійснює консультування відповідача [PERSON] з приводу отримання імміграційної візи від Посольства США, а відповідач зобов'язувався поетапно оплатити зазначені послуги, загальний розмір яких становить 8000,00 доларів США. У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18.05.2011р. стягнуто з відповідача на користь позивача 104676,00 грн. боргу за договором про надання консультаційних послуг. На виконання умов договору в ході виконавчого провадження відповідачем сплачено позивачу 104676,00 грн. Однак, положеннями договору передбачено зарахування коштів на виконання зобов'язання в гривнях за курсом НБУ на момент сплати. Так як сплати відбувалися в період з 05.09.2016р. по 14.03.2017р. за курсом НБУ, що відрізнявся від курсу, визначеного на момент ухвалення судового рішення, за відповідачем ще залишається заборгованість у розмірі 3580,31 доларів США. Окрім цих коштів, просить стягнути з відповідача 4296,37 доларів неустойки (10 % від суми договору за кожні 7 днів прострочення), передбаченої п. 5.3. Договору, та 322,52 доларів США в якості відшкодування 3% річних на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України. Позивач у судове засідання 07 лютого 2018 року не з'явилась, однак раніше нею була подана письмова заява з проханням слухати справу без її участі. Позов підтримала. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов та будь-яких заперечень по суті спору від відповідача не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 09.12.2008 року між суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою [PERSON], як консультантом, та [PERSON], як клієнтом, укладено Договір № 0912/9 про надання консультаційних послуг, пов'язаних з виїздом за кордон. Згідно умовами договору клієнт отримує, а консультант на договірній основі зобов'язується сприяти отриманню клієнтом імміграційної візи від Посольства США, шляхом здійснення консультування, визначеного в цьому договорі. Пунктом 5.1 договору встановлено, що клієнт зобов'язується сплатити повну вартість Договору в сумі 8000 доларів США у гривнях по курсу НБУ на момент сплати поетапно наступним чином: 1. Оплатити суму у розмірі чотири тисячі доларів США у гривнях по курсу НБУ на момент сплати, не пізніше шести місяців з дня отримання імміграційної візи; 2. Оплатити суму даного Договору, тобто суму невиконаного зобов'язання, у розмірі чотири тисячі доларів США у гривнях по курсу НБУ на момент сплати, не пізніше одного року з дати отримання імміграційної візи, але так чи інакше не пізніше дати визначеної у додатку до Договору, який буде укладено після отримання клієнтом такої імміграційної візи; Згідно з п. 5.2 договору часом завершення імміграційного процесу вважається момент отримання клієнтом імміграційної візи. Пунктом 5.3. також передбачено, що клієнт несе матеріальну відповідальність перед консультантом за договором, в розмірі 10% від суми договору за кожні сім днів прострочення невиконаного зобов'язання. Відповідно до Додатку до Договору № 0912/3 від 09 грудня 2008 р. про надання консультативних послуг пов'язаних з виїздом за кордон клієнтом було підтверджено, що ним отримано консультативні послуги згідно укладеного договору в повному обсязі і претензій до консультанта не має. Підтвердженням цього є отримання імміграційної візи за № 60320191 від 17 лютого 2009 року. Дані обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18.05.2011р. у справі №2-2196/11, а також, частково, матеріалами даної справи. Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.05.2011р. у справі №2-2196/11 задоволено позов фізичної особи підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Стягнуто з [PERSON] на користь фізичної особи підприємця [PERSON] кошти в сумі 104676 гривень за договором №0912\\03 від 09.12.2008 року, про надання консультаційних послуг, пов'язаних з виїздом за кордон, а також 1046,76 гривень судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. При цьому, судом було встановлено, що заборгованість відповідача за договором про надання консультаційних послуг №0912\\03 від 09.12.2008р. станом на 23.02.2011р. складала 8000,00 доларів США, що за курсом НБУ (7,93 грн. за 1 долар США) станом на 23.02.2011р. у гривневому еквіваленті становило 104676 гривень. Згідно з ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Листом від 23.03.2017р. за №30/9789/04 Тернопільський міський відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області повідомив, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа у справі №2-2196/2011 від 26.01.2011р. про стягнення коштів із [PERSON] закінчено 17.10.2015р. на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку із фактичним виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому відділ ДВС повідомив, що: 05.09.2016р. на від боржника [PERSON] на рахунок відділу надійшли кошти в сумі 10000,00 грн., 20.09.2016р. - 10000,00 грн., 28.09.2016р. - 20000,00 грн., 17.10.2016р. - 20000,00 грн., 26.12.2016р. - 10000,00 грн., які перераховано на рахунок стягувача. Крім того, 07.03.2017р. на рахунок відділу надійшли кошти в сумі 14999,00 грн., 09.03.2017р. -14999,00 грн., 10.03.2017р. - 14999,00 грн., 14.03.2017р. - 1530,03 грн., з яких грошові кошти в сумі 35842,76 грн. перераховано на рахунок стягувача; 10584,27 грн. - на сплату виконавчого збору; 100,00 грн. - на сплату витрат на проведення виконавчих дій. Тобто, всього на користь стягувача на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.05.2011р. у справі №2-2196/11 стягнуто 105842,76 грн. грн., що складає заборгованість за договором про надання консультаційних послуг №0912\\03 від 09.12.2008 року в сумі 104676 грн., а також 1046,76 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткову обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність частково задовольнити позов. При цьому, суд виходив із таких мотивів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковий до виконання сторонами. Із статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Окрім того, Верховним Судом України у Постанові від 23.09.2015р. у справі №6-1206цс15 висловлено таку правову позицію. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Згідно з ч. 2 статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відтак, Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішенням від 18.05.2011р. у справі №2-2196/11 на підставі ч. 1 статті 533 ЦК України стягнуто з відповідача суму боргу у гривнях. Проте, у самому ж рішенні суду зазначено, що це еквівалент валютної заборгованості в розмірі 8000,00 доларів США. Знову ж таки, на підставі ч. 1 статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання за договором №0912\\03 від 09.12.2008р. виконувалось боржником у гривні. Проте, у зв'язку із тим, що договором передбачено зобов'язання в іноземній валюті, на підставі ч. 2 статті 533 ЦК України та п. 5.1 договору зарахування погашення кожного платежу у гривні повинно відбуватись до курсу НБУ на день платежу. Отже, погашення відповідачем боргу відбувалось: 05.09.2016р. - 10000,00 грн., що в еквіваленті складає 375,47 доларів США (курс НБУ 2663,2976 грн. за 100,00 доларів США); 20.09.2016р. - 10000,00 грн., що в еквіваленті складає 388,09 доларів США (курс НБУ 2576,7047 грн. за 100,00 доларів США); 28.09.2016р. - 20000,00 грн., що в еквіваленті складає 774,30 доларів США (курс НБУ 2582,9474 грн. за 100,00 доларів США); 17.10.2016р. - 20000,00 грн., що в еквіваленті складає 775,47 доларів США (курс НБУ 2579,0790 грн. за 100,00 доларів США); 26.12.2016р. - 10000,00 грн., що в еквіваленті складає 380,71 доларів США (курс НБУ 2626,6766 грн. за 100,00 доларів США); 07.03.2017р. - 14999,00 грн., що в еквіваленті складає 555,08 доларів США (курс НБУ 2702,1320 грн. за 100,00 доларів США); 09.03.2017р. - 14999,00 грн., що в еквіваленті складає 566,35 доларів США (курс НБУ 2695,9467 грн. за 100,00 доларів США); 10.03.2017р. - 5844,76 грн., що в еквіваленті складає 217,21 доларів США (курс НБУ 2690,8632 грн. за 100,00 доларів США). Тобто, всього відповідачем після ухвалення рішення суду від 18.05.2011р. у справі №2-2196/11 повернуто позивачу 3735,68 доларів США. Отже, з урахуванням викладеного, заборгованість відповідача за договором №0912\\03 від 09.12.2008 року складає 4264,32 доларів США. Однак, враховуючи те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, а позивач просить стягнути лише 3580,31 доларів США, як залишок боргу за договором №0912\\03 від 09.12.2008 року, суд може задовольнити позов лише у цій сумі боргу за договором. Очевидно, позивач не врахував того, що частина коштів, сплачених 10.03.2017р. (в розмірі 9154,24 грн.), а також 1530,03 грн., сплачених 14.03.2017р., перераховані на сплату виконавчого збору та проведення виконавчих дій. Разом із тим, беручи до уваги, що предметом укладеного між сторонами договору позики є грошові кошти в іноземній валюті, слід зазначити таке. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Таким чином, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 14 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Оскільки судом установлено наявність підстав для стягнення з відповідача в користь позивача 3580,31 доларів США як залишку боргу за договором №0912\\03 від 09.12.2008 року, цю суму боргу слід перевести на національну валюту з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 07 лютого 2018 року, який складає 2746,0866 гривень за 100 доларів США. Таким чином сума боргу, що підлягає до стягнення з відповідача, в переведенні на національну валюту становить 98318,41 гривень. Також підлягає до часткового задоволення позовна вимога про стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України. Позивач просить стягнути з відповідача 322,52 доларів США із розрахунку 3% річних за період з 25.03.2014р. по 25.03.20167р., тобто за 1096 календарних днів, від суми заборгованості 3580,31 доларів США. Однак, суд не погоджується із позивачем щодо валюти стягнення 3% річних. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, їх стягнення проводиться виключно в національній валюті Україні гривні (Аналіз Верховного Суду України практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві). За вказаних обставин, беручи до уваги, що відповідачем всупереч вимогам п. 5.1 договору №0912\\03 від 09.12.2008р. сума послуг за договором не пізніше одного року з дати отримання іміграційної візи (яка, як встановлено рішенням від 18.05.2011р. у справі №2-2196/11, отримана [PERSON] 17 лютого 2009 року), оплачена не була, позивач набула право на отримання від відповідача 3% річних, починаючи з 17 лютого 2010 року. Строк прострочення позивачем обчислено за період з 25.03.2014р. по 25.03.2017р. (1096 днів). Таким чином 3% річних від простроченої суми 3580,31 доларів США складе 346,84 доларів США (3850,31 х 1096 х 3) / (365 х 100). Однак, як зазначалося, суд не може вийти за межі позову, а позивачем 3% річних за період прострочення обчислено в розмірі 322,52 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти на день ухвалення рішення (курс НБУ 100 доларів США = 2746,0866 грн.) складає 8856,68 грн., які й слід стягнути з відповідача на користь позивача. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення неустойки в розмірі 4296,37 доларів США суд виходить з таких міркувань. Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як зазначалося, пунктом 5.3 договору №0912\\03 від 09.12.2008р. передбачено, що клієнт несе матеріальну відповідальність перед консультантом за договором, в розмірі 10% від суми договору за кожні сім днів прострочення невиконаного зобов'язання. Відповідно до статті192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. З урахуванням викладеного, розмір пені за період з 01.07.2016р. - 01.10.2016р. (92 дні) від суми боргу 3580,31 доларів США, який відповідно до розрахунку позивача складає 4296,37 доларів США, слід стягнути в національній валюті з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 07 лютого 2018 року. Таким чином сума пені, що підлягає до стягнення з відповідача, становить 117982,04 гривень. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача шляхом стягнення в його користь із відповідача заборгованості за договором №0912/3 від 09.12.2008р., в тому числі основного боргу в розмірі 3580,31 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на 07 лютого 2018 року складає 98318,41 гривень, 3% річних у розмірі 8856,68 гривень та 117982,04 гривень неустойки. Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 2230 гривень понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial