Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить суд надати дозвіл на виїзд з України [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у супроводі їхньої матері [PERSON], [INFO], без нотаріально посвідченої згоди та супроводу їхнього батька [PERSON], [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що позивач від зареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON] мають двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 19.01.2012 року шлюб між сторонами розірвано, та 12.09.2015 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв'язку з тим, що позивач разом із дітьми проживає в м. Києві, а відповідач проживає в м. Севастополі, що є тимчасово окупованою територією, тому відповідач не має можливості оформити та надати позивачу нотаріально посвідчену згоду на виїзд спільних дітей за кордон, що є підставою її звернення з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України дітей без згоди та супроводу другого з батьків, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 17 вересня 2018 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дітей, виданими Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Севастополя від 07.11.2006 року, актовий запис № 966, та свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Севастополя від 08.07.2008 року, актовий запис № 564. (а.с. 18; 19) 19.01.2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований 07 жовтня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, актовий запис № 1048, - розірвано. (а.с. 14; 15-16) 12.09.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2332. (а.с. 20) За даними довідки № 3251004913 від 07.06.2016 року [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 21) За даними довідки № 3251009025 від 08.06.2018 року [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 21) За даними довідки № 3251009026 від 08.06.2016 року [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 22) Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 157 Сімейного кодексу України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 313 Цивільного кодексу України встановила, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила перетинання державного кордону громадянами України). Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статтям 141, 153, 157 СК України. (Постанова Верховного Суду від 28.04.2018 року у Справі № 705/2898/17) Обґрунтовуючи свої вимоги щодо надання дозволу суду на виїзд з України малолітнім дітям [PERSON], та [PERSON] у супроводі їхньої матері [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди та супроводу їхнього батька [PERSON], позивач вказує на неможливість надання відповідачем нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дітей за кордон, оскільки відповідач проживає на тимчасово окупованій території у м. Севастополі, та відсутність нотаріально посвідченої згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, на думку позивача, в цілому шкодить інтересам дітей. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність звернення позивача з позовом про надання дозволу суду на виїзд з України малолітнім дітям [PERSON], та [PERSON] у супроводі їхньої матері [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди та супроводу їхнього батька [PERSON], оскільки предмет спору носить загальний характер, не містить чіткого визначення держави, до якої позивач має намір вивезти дітей, з метою сприяння їх загальному розвитку, позивачем не зазначено, на який проміжок часу вона має намір вивезти дітей за межі України, що є порушенням діючого законодавства Україна, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі є порушенням Правил перетинання державного кордону громадянами України. При цьому судом ураховано правову позицію Верховного Суду, висловлену у Постанові від 28.04.2018 року по справі № 705/2898/17, відповідно до якої дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із зазначенням його початку й закінчення. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України дітей без згоди та супроводу другого з батьків є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed