Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Сініцину О.П. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 29.07.2019 року, просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля марки Volkswаgen, модель Transporter 2.0 TDi 4 Monion 103kW, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , яка складає 172 848,14 грн. замість її частини у праві спільної сумісної власності. Право власності на автомобіль марки Volkswаgen, модель Transporter 2.0 TDi 4 Monion 103kW, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] визнати за відповідачем [PERSON] . Стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по справі зі сплати судового збору та витрати на проведення автотоварознавчої експертизи. Вказані вимоги мотивувала тим, що 19.03.2011 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2018 року вказаний шлюб між сторонами по справі було розірвано. Так, в період шлюбу між подружжям був придбаний автомобіль VW Transporter Т5 CombiTDi85 (7 Н), реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] . На день звернення до суду з позовною заявою, 19.10.2017 року, автомобіль знаходиться у користуванні та володінні виключно відповідача, згоди щодо поділу майна сторони не дійшли. Крім того, між сторонами по справі існує спір щодо визначення ринкової вартості спірного автомобіля. При цьому, позивач наполягає на тому, що наданий нею висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 11.07.2019 року № 13254/19-54 є належним доказом дійсної ринкової вартості спірного автомобіля. Ухвалою суду від 07.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 23.09.2019 року призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено КНДІСЕ. Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи. Після повернення до суду справи з висновком експерта, ухвалою суду від 29.05.2020 року відновлено провадження по цивільній справі № 754/13678/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя. Призначено судове засідання. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сініцина О.П. позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 29.07.2019 року,підтримала та просила задовольнити. При цьому звертала увагу суду на те, що відповідач в процесі розгляду справи не підтвердив жодним належним та допустимим доказом свою неспроможність сплатити компенсацію вартості належної частини автомобіля позивачу. Так, відповідач з 26.10.2017 року є засновником та керівником ТОВ «ВЕРТЕКС ТЕХНОЛОДЖІС» (Дата запису в Єдиному державному реєстрі: 25.10.2017 Номер запису: 10661020000014229), а 22.10.2020 року також здійснив державну реєстрацію фізичної особи-підприємця у Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації (Дата запису в Єдиному державному реєстрі: 22.10.2020 Номер запису: 2000660000000059274). Отже, відповідач веде підприємницьку діяльність з 2017 року, 22.10.2020 року здійснив державну реєстрацію ФОП, отже, є працездатним, таким, що отримує прибуток. Також вказувала на те, що сторони по справі не проживають разом, відповідач одноособово, без згоди на те позивача, володіє та користується автомобілем на протязі майже трьох років, при цьому матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України не надає. Звертала увагу суду на тому факті, що звертаючись до суду за захистом свого права, позивач надала безумовну згоду на отримання грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль. Отже, враховуючи той факт, що виділ належної позивачу частки в натурі є неможливим; спільним майном, на протязі майже трьох років користується та володіє виключно відповідач, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України відповідач не надає, а також, те, що будучи засновником та керівником ТОВ «ВЕРТЕКС ТЕХНОЛОДЖІС», а з 22.10.2020 року також й фізичною особою-підприємцем, відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що він неспроможний сплатити компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля позивачу. Представник відповідача - адвокат Івасин О.Р. в судовому засіданні частково визнав позов та просив визнати за позивачем право власності на Ѕ частину автомобіля VW Transporter Т5 CombiTDi85 (7 Н), реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] в порядку поділу майна подружжя. Визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину автомобіля VW Transporter Т5 CombiTDi85 (7 Н), реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] в порядку поділу майна подружжя. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, врахувавши наведені доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, через формулювання її ознак. Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.03.2011 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2018 року було розірвано. Судом також встановлено і це не заперечувалось сторонами по справі, що в період перебування у шлюбі ними було набуто у власність транспортний засіб VW Transporter Т5 CombiTDi85 (7 Н), реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] . Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на це майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, врахувавши позицію сторони відповідача стосовно того, що спірне майно, яке є предметом поділу набуте у шлюбі, суд дійшов висновку, що спірний транспортний засіб VW Transporter T5 Combi 1.9 TDi 85 (7H), д.н.з. [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. п. 23, 30 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року справа № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно з ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною другою статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, зокрема, у разі неподільності речі (відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Предметом даного спору є транспортний засіб марки VWTransporterT5 Combi 1.9 TDi 85 (7H), д.н.з. [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , який був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч.ч.1,2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Позивач, обґрунтовуючи вартість Ѕ частки спірного автомобіля, визначеної в розмірі 172 848,14 грн., посилалась на висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 11.07.2019 року № 13254/19-54. Відповідно до вказаного висновку ринкова вартість спірного автомобіля станом на 19.10.2017 року з врахуванням прийнятих обмежень, склала 345 696,28 грн. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання вартості спірного автомобіля судом враховується та обставина, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем було надано Звіт суб`єкта оціночної діяльності ФО-П «[PERSON]», проведений 10.10.2017 року, про визначення вартості спірного автомобіля, відповідно до якого ринкова вартість автобуса VW Transporter Т5 CombiTDi85 (7 Н), реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки складає 431 806,81 грн. Відповідач, у свою чергу, не погодився із вказаним Звітом та зазначив, що не надавав заяву та договір про проведення оцінки спірного автомобіля, власником якого він є. Подав Звіт № 121 Про незалежну оцінку вартості майна від 20.03.2018 року, складений ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія», відповідно до якого ринкова вартість автомобіля VW Transporter Т5 CombiTDi85 (7 Н), реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки (20.03.2018 року) складає 204 560,64 грн. При цьому сторона позивача просила суд не враховувати та виключити з числа доказів Звіт №121 Про незалежну оцінку вартості майна, а сторона відповідача просила суд не враховувати та виключити з числа доказів Звіт суб`єкта оціночної діяльності ФО-П «[PERSON]», проведений 10.10.2017 року. Відповідно до висновку експерта КНДІСЕ за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №13254/19-54 від 11.07.2019 року, яка була проведена за клопотанням представника позивача - адвоката Сініциної О.П. вбачається, що ринкова вартість спірного автомобіля станом на 19.10.2017 року з врахуванням прийнятих обмежень, склала 345 696,28 грн. В судовому засіданні, що відбулось 23.09.2019 року представник відповідача заявив клопотання про призначення у вищевказаній справі автотоварознавчої експертизи, оскільки Звіт суб`єкта оціночної діяльності ФО-П « [PERSON] », проведений 10.10.2017 року проведений з порушенням та без участі і відома відповідача, власника спірного автомобіля. Як вбачається з висновку експерта від 14.05.2020 року № 28961/19-54, ринкова вартість автомобіля VW Transporter Т5 CombiTDi85 (7 Н), реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] станом на 19.10.2017 року складала 358 033,17 грн., ринкова вартість спірного автомобіля станом на момент проведення експертизи (14.05.2020 року) становить 246 863,69 грн. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи питання допустимості доказів на предмет дотримання вимоги про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з дотриманням порядку збирання, представлення і дослідження доказів (іншими словами, дотримання процесуальної форми доказування), суд дійшов висновку про допустимість доказу - висновку експерта КНДІСЕ за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №13254/19-54 від 11.07.2019 року, з якого вбачається, що ринкова вартість спірного автомобіля станом на 19.10.2017 року з врахуванням прийнятих обмежень, склала 345 696,28 грн. При цьому судом враховано ту обставину, що справа перебувала в провадженні судді три роки, представником відповідача клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи для визначення вартості спірного майна було подано майже через два роки після відкриття провадження у справі, та весь цей час спірний автомобіль перебував у особистому володінні та користуванні, виключно, відповідача, що ним не спростовано. Крім того, на думку суду з моменту подання (19.10.2017 року) позовної заяви до суду і до моменту фактичного вирішення питання щодо розподілу спільного майна подружжя, вартість автомобіля з врахуванням періоду його експлуатації (три роки) та впливу навколишнього природного середовища змінювалася в сторону зменшення. При цьому дії відповідача, коли останній без згоди позивача користується об`єктом права спільної сумісної власності, використовує його на свій власний розсуд проти волі позивача, автоматично ставить останню у гірше становище порівняно з ним. Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що «при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки». Представник відповідача, частково визнавши позовні вимоги, вказував на те, що після відновлення провадження у справі у відповідача змінилися обставини фінансового стану. Наразі [PERSON] не має можливості сплатити компенсацію половини вартості автомобіля, оскільки це призведе до погіршення його майнового стану. Крім цього, це унеможливить виконання рішення суду про стягнення аліментів на спільних з позивачем дітей. Оскільки автомобіль не може бути поділений в натурі, тому відповідач просить суд визнати право власності на спірне майно по Ѕ частині за позивачем та відповідачем, але, при цьому суду не надано жодного належного доказу того, що стягнення з відповідача на користь позивача компенсації Ѕ частини вартості спільного майна призведе до погіршення майнового стану відповідача та унеможливить виконання рішення суду про стягнення аліментів. Окрім того, представник відповідача зазначав, що позовні вимоги позивача в частині стягнення компенсації Ѕ частини вартості спільного майна не можуть бути задоволені, оскільки ані позивач, ані відповідач не внесли необхідну суму на депозитний рахунок суду. При цьому, представник позивача вказувала на те, що в заявленому до суду позові ставиться питання виключно про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації Ѕ частини вартості спільного майна, та не вирішується питання про перехід до позивача права власності на Ѕ частину спірного автомобіля. Позивач на протязі трьох років не має можливості користуватися автомобілем, оскільки, технічний паспорт на автомобіль та ключі від нього фактично знаходяться у відповідача. Відповідачем при досить тривалому володінні та користуванні спірним автомобілем не сплачується матеріальна компенсація позивачу, як співвласнику частини спірного майна за таке володіння та користування, відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України. Крім того, автомобіль є неподільною річчю, а спільне користування автомобілем неможливе, після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Вказані доводи представника позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та не заперечувались представником відповідача. При цьому судом встановлено, що виділ у натурі Ѕ частки спірного автомобіля провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим, тобто таким, що не підлягає доказуванню. Так, відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 міститься висновок про те, що «з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар». Таким чином, суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав від інших співвласників грошову або іншу матеріальну компенсації вартості його частки, припиняється з дня її отримання. Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що у разі надання співвласником згоди на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, ризик невиплати такої грошової компенсації несе саме співвласник, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В п. 4 ч. 4 ст. 17 закону «Про судоустрій і статус суддів» закріплено принцип єдності судової практики - як один із тих, що має забезпечувати єдність системи судоустрою. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Такі саме правові висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № справа № 450/436/15-ц, від 03.06.2020 року у справі № 487/6195/16-ц. Враховуючи наведені вище норми матеріального закону, правові висновки Верховного суду та встановлені обставини справи, вбачається, що спірний автомобіль був набутий у власність відповідачем під час шлюбу з позивачем, відтак, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, однак, відповідно до ст.183 ЦК України є неподільною річчю, позивач позбавлена можливості користуватися спірним автомобілем, хоча він і перебуває у спільній власності, добровільно згодна, але не отримує жодної грошової компенсації від відповідача, який користується спільним майном протягом тривалого часу. Щодо можливості відповідача сплатити грошову компенсацію позивачу, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що останній з 26.10.2017 року є засновником та керівником ТОВ «ВЕРТЕКС ТЕХНОЛОДЖІС», 22.10.2020 року також здійснив державну реєстрацію фізичної особи-підприємця у Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації, отже веде підприємницьку діяльність, є працездатним та таким, що отримує прибуток, що не спростовано відповідачем. Крім того, відповідач не позбавлений можливості реалізувати спірний автомобіль для відшкодування позивачу грошової компенсації у розмірі 172 848,14 грн., за належну їй Ѕ частку в спільному майні. При цьому, беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, задовольняючи позовні вимоги суд враховує правові висновки, викладені у Постановах Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № справа № 450/436/15-ц, від 03.06.2020 року у справі № 487/6195/16-ц та виходить з тих підстав, що спільне користування спірним автомобілем не можливе, останній є неподільною річчю, яка перебуває виключно у володінні та користуванні відповідача, в свою чергу, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а залишення неподільної речі у спільній власності сторін позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю не користується, можливості користуватися нею в подальшому та вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсацію за Ѕ частину автомобіля в сумі 172848,14 грн. є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Пункт 2 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до частини 4 статті 139 ЦПК України, суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача.

Outcome: approved