Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явив до суду позов до [PERSON], Першої тернопільської державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту, посвідченого 29 березня 2006 року державним нотаріусом Козар М.М., згідно з яким його рідна сестра [PERSON] заповіла усе належне їй майно [PERSON], та зобов'язання Першу тернопільську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом. Обгрунтовує позов тим, що [PERSON] померла [INFO] року. 11 вересня 2015 року він звернувся з заявою про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину. Нотаріусом заведено спадкову справу №560/2015. 21 січня 2016 року він дізнався про наявність заповіту, складеного 29 березня 2006 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] Позивач вважає, що цей заповіт [PERSON] не складала та не підписувала, оскільки він (позивач) був єдиною близькою для неї людиною, піклувався про неї, допомагав матеріально. 03 липня 2001 року [PERSON] склала заповіт на користь його сина (свого племінника), а з [PERSON] вона перебувала в неприязних відносинах. В подальшому представник позивача [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив визнати недійсним заповіт [NUMBER] за номерним державним бланком серії [NUMBER] від 29 березня 2006 року, засвідчений Першою тернопільською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] заповідачем: [PERSON], померлою [INFO] року, та зобов'язати Першу Тернопільську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з ч. 1 ст. 1262 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав із викладених у позовній заяві обставин. Пояснив, що оспорюваний заповіт [PERSON] не підписувала, відтак її волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі, що є підставою визнання заповіту недійним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України. На обгрунтування своїх доводів, з метою підтвердження фальсифікації підпису на заповіті заявив клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, яке було задоволено судом, та у зв'язку з цим зупинено розгляд справи. Після відновлення провадження у справі внаслідок проведеної судової почеркознавчої експертизи, ні позивач, ні його представник, повторно в судове засідання не з'явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позову не визнали. Вказали, що [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] добровільно, перебуваючи в здоровому розумі, ясній пам'яті, та розуміючи значення своїх дій. Після відновлення провадження у справі представник відповідача подав письмові міркування, у яких вказав, що позивачем не надано жодних доказів на обгрунтування позовних вимог, а висновком проведеної судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис на оспорюваному заповіті виконаний особисто [PERSON], та заяву, згідно з якою просив розглядати справу в його відсутності та відсутності позивача, і відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Першої Тернопільської державної нотаріальної контори [PERSON] в судовому засіданні позову не визнала. Вказала, що нотаріусом дотримано процедуру посвідчення заповіту. Підстав видавати позивачу про право на спадщину за законом немає. В подальшому в судове засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Судом досліджено надані сторонами докази і встановлено такі обставини: Позивач [PERSON] є рідним братом [PERSON] 03 липня 2001 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS], а також все інше майно, заповіла [PERSON]. 31 липня 2003 року [PERSON] склала інший заповіт, згідно з яким квартиру [ADDRESS], а також все інше майно, заповіла [PERSON]. 23 березня 2005 року [PERSON] склала новий заповіт, згідно з яким житловий будинок і господарські будівлі в с. Білинівка Гусятинського району та земельну частку (пай), державний акт [NUMBER] заповіла своїй племінниці [PERSON]. 29 березня 2006 року [PERSON] склала ще один заповіт, згідно з яким усе її майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також усе те, на що за законом буде мати право, заповіла [PERSON]. У зв'язку з укладенням шлюбу 16 липня 2011 року, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим 29 березня 2006 року. Оригінал цього заповіту оглянуто в судовому засіданні, копію долучено до матеріалів справи. У даному заповіті вказано про те, що заповідачу роз'яснено зміст статей 1241, 1254, 1307 Цивільного кодексу України. Заповіт складено 29 березня 2006 року об 11 годині 10 хвилин у [ADDRESS] Заповіт записано нотаріусом Козар М.М. зі слів [PERSON] об 11 годині 35 хвилин. До підписання заповіт прочитаний вголос заповідачем [PERSON] та підписаний нею власноручно у присутності нотаріуса об 11 годині 45 хвилин. У заповіті [PERSON] особисто, рукописним текстом, зазначила, що на її прохання текст заповіту з її слів записано державним нотаріусом за допомогою комп'ютерної техніки, зачитано нею ([PERSON].) вголос, відповідає її дійсним намірам, і вона усвідомлює значення своїх дій, і діючи добровільно, підписує його. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах Першої тернопільської державної нотаріальної контори, а інший видається заповідачеві. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Козар М.М., скріплено печаткою вказаної контори та зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 5-198. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 27 січня 2017 року №818/819/16-22 підпис від імені [PERSON] та рукописні записи у заповіті, складеному 29 березня 2006 року, посвідченому нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Козар М.М., зареєстрованому в реєстрі за [NUMBER], виконані [PERSON], без застосування способів технічного відтворення підписів та попередньої підготовки до їх виконання. 11 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті його сестри [PERSON] 18 січня 2016 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до нотконтори письмове звернення про надання роз'яснення щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. 21 січня 2016 року на зазначене звернення державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І. надано роз'яснення № 89, у якому вказано, що у зв'язку з наявністю заповіту, складеного [PERSON] 29 березня 2006 року на користь іншої особи, [PERSON] не може бути видано свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки відповідно до ст. 1262 ЦК України він не є спадкоємцем першої черги, а спадкоємці інших черг права на обов'язкову частку в спадщині не мають. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Згідно зі статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Судом установлено, що за життя [PERSON] склала чотири заповіти, зокрема 03 липня 2001 року, 31 липня 2003 року, 23 березня 2005 року та останній 29 березня 2006 року. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Так, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом, складеним нею 29 березня 2006 року. Обгрунтовуючи вимоги в частині визнання оспорюваного заповіту недійсним, представник позивача вказував на відсутність волевиявлення [PERSON] на складання заповіту в користь [PERSON], стверджуючи, що підпис [PERSON] на заповіті, а також наявний на ньому рукописний текст, фальсифіковано, що є підставою визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України. Перевіряючи ці доводи, суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України. Згідно зі статтею 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 цього Кодексу, і зареєстрований у Спадковому реєстрі. Зазначені вимоги закону при посвідченні заповіту [PERSON] дотримано, заповіт записано нотаріусом Козар М.М. зі слів [PERSON] До підписання заповіт прочитаний вголос заповідачем [PERSON] та підписаний нею власноручно у присутності нотаріуса. У заповіті [PERSON] особисто, рукописним текстом, зазначила, що на її прохання текст заповіту з її слів записано державним нотаріусом за допомогою комп'ютерної техніки, зачитано нею ([PERSON].) вголос, відповідає її дійсним намірам, і вона усвідомлює значення своїх дій, і діючи добровільно, підписує його. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. У заповіті зазначено час і місце його складання. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Козар М.М., скріплено печаткою вказаної контори, та зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 5-198. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 27 січня 2017 року №818/819/16-22 підпис від імені [PERSON] та рукописні записи у заповіті, складеному 29 березня 2006 року, посвідченому нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Козар М.М., зареєстрованому в реєстрі за [NUMBER], виконані [PERSON], без застосування способів технічного відтворення підписів та попередньої підготовки до їх виконання. Зазначений висновок є науково обгрунтованим і жодними доказами у справі не спростовується. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що [PERSON] не підписувала оспорюваний заповіт, позивач не надав. Стверджуючи в позовній заяві про те, що [PERSON] не могла скласти заповіт на користь [PERSON] у зв'язку з наявністю між ними неприязних відносин, позивач ніяких доказів на обгрунтування таких обставин суду не надав. У разі наявності складнощів із їх поданням жодних клопотань суду не заявляв. У судове засідання для участі у справі особисто не з'являвся, а його представником після відновлення провадження у справі у зв'язку з проведеною судовою експертизою заявлено клопотання про розгляд справи за його відсутності. При цьому 22 березня 2017 року представник позивача ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується його письмовою заявою, і йому було добре відомо, які докази наявні у справі. Відтак, судом установлено, що волевиявлення заповідача [PERSON] було вільним і відповідало її волі, що виключає можливість визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України. З цих підстав позов [PERSON] в частині визнання оспорюваного заповіту недійсним є безпідставним. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Крім цього, відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Оскільки спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом, а позивач [PERSON] як рідний брат померлої відповідно до ст. 1262 ЦК України є спадкоємцем другої черги за законом, відтак, згідно зі ст. 1241 ЦК України права на обов'язкову частку в спадщині не має, нотаріусом правомірно роз'яснено представнику позивача про відсутність підстав видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] Тому, підстав зобов'язувати Першу тернопільську державну нотаріальну контору видавати [PERSON] таке свідоцтво немає. Відтак, позов [PERSON] в цій частині є безпідставним, і в його задоволенні слід відмовити. Оскільки в позові позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені ним судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 1223, 1233, 1235, 1241, 1247, 1248, 1254, 1257, 1262 ЦК України,

Outcome: dismissed