Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивач, будучи інвалідом дитинства ІІ групи, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , звернулася до суду з вищезазначеним позовом, та просить поставити рішення яким стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за кредитним договором №30077 від 13.02.2007 року у розмірі 190000.00 гривен. Свої вимогі мотивує тим, що 13.02.2007 року між КС «Придунав`я» та [PERSON] був укладений кредитний договір №30077, згідно якого КС «Придунав`я» надала відповідачу кредит у сумі 170 0.00 гривен на умовах строковості та цільового використання. Станом на 25.03.2019 року сума позовних вимог за кредитним договором №30077 від 13.02.2007 року становить 647775.15 гривен, в тому числі сума позовних вимог зі сплати відсотків 190000.00 гривен. 27.03.2019 року між КС «Придунав`я» та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги, згідно якого цедент в порядку та на умовах, визначених цим договором передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за кредитним договором №30077 від 13.02.2007 року, укладеного між цедентом і [PERSON] . Ухвалою від 25.06.2019 року було відкрито провадження по даній справи та призначено до підготовчого засідання в загальному позовному провадженні на 10.07.2019 року о 14:00 годині (а.с.30), про що повідомлено сторін по справі (а.с.31). 18 квітня 2019 року підготовчий розгляд відкладено у зв`язку з неявкою сторін та повторно призначено на 20 травня 2019 року о 11:30 годині. Крім того, суд визнав обов`язковою особисту участь позивача та її представника в підготовче засідання (а.с.42-43). 10.07.2019 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 04.09.2019 року, а також суд визнав обов`язковою особисту участь позивача та її представника під час судового розгляду (а.с.38). В судове засідання 04.09.2019 року, а ні позивач, а ні його представник не прибули, не зважаючи на те, що їх явка була визнана обов`язковою, хоча були повідомлені належним чином. На адресу суду за підписом представника надіслано заяву про підтримання позовних вимог, та розгляд справи у відсутність позивача та представника (а.с.41). При цьому жодних доказів, окрім тих, що були додані до позовної заяви позивачем та представником не надано. В судове засідання 16.10.2019 року позивач та представник в черговий раз не з`явилися, повідомлені належним чином (а.с.50). Слід зазначити, що за весь час перебування справи в суді, суд регулярно сповіщав позивача та її представника (а.с.36, 42, 50). Але жодного разу, а ні позивач, а ні її представник до суду не прибували, незважаючи на те, що їх явка до суду визнана обов`язковою). Позивачем а також за підписом представника позивача [PERSON] на адресу суду надходили заяви про розгляд справи у його відсутність і у відсутність позивача (а.с.35, 41, 44, 48, 51, 52). Відповідач [PERSON] повідомлялася за своєю постійною адресою реєстрації та місця проживання: [ADDRESS] (а.с.29). Будучи належним чином повідомленою (а.с.34, 43, 49) до суду жодного разу не прибула, причини неявки не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, заперечень, відзиву не подавала. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. У відповідності до вимог статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема договорів. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Судом встановлено, що: 13.02.2007 року [PERSON] звернулася з заявою про отримання кредиту до КС «Придунав`я» (а.с.6). Відповідно до укладеного договору № 30077 від 13.02.2007 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 1700.00 гривен зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 50.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кожен день користування кредитом (а.с.7). Невід`ємним додатком до вказаного договору є графік розрахунків (а.с.10). Позивач, взяті на себе зобов`язання виконав, та видав відповідачу кредитні кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером (а.с.9). У порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 25.03.2019 року має заборгованість - 190000.00 гривен (а.с.10-15). 27.03.2019 року між КС «Придунав`я» та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги, згідно якого цедент в порядку та на умовах, визначених цим договором передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за кредитним договором №30077 від 13.02.2007 року, укладеного між цедентом і [PERSON] (а.с.21). За умовами цього договору цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання наступних зобов`язань: - повернути кошти, одержані в рахунок кредитного договору №30077 від 13.02.2007 року, повернути нараховані відсотки за користування кредитними коштами та виконати свої зобов`язання у повному обсязі, передбачені договорами, укладеними між цедентом і боржником; - виконати розрахунки з цедентом за виконаним провадженням у строк встановлений додатком №2 до даного договору; - розмір стягнення відповідає сумі договору - 190000.00 гривен, яка корегується відповідно графіку, наведеного у додатку 1, що є невід`ємною частиною кредитних договорів. Згідно п.6 вказаного договору, до цесіонарія переходять права, які забезпечують зобов`язання боржника. Того ж дня, Кредитною спілкою «Придунав`я» було надіслано лист-повідомлення [PERSON] про укладення між КС «Придунав`я» та [PERSON] договору відступлення права вимоги від 27.03.2019 року (а.с.23). Доказів того, що відповідач отримала названий лист-повідомлення суду не надано. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про кредитні спілки» від 20.12.2001 року, кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Згідно ч.2 ст.1 цього Закону, кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Пунктом 11 ч.1 ст. 21 вказаного Закону врегульовано, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої Законом, не допускається. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з встановлених судом обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права (а.с.24). Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16). Крім того, з правової позиції, щодо відступлення права вимоги за кредитним договором за участю кредитних спілок, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 465/646/11), вбачається необхідність відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року (№6-59цс15) та від 12 вересня 2015 року (№6-667цс15). Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. З матеріалів справи вбачається, що з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця кредитної спілки, яка є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу [PERSON] , яка не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права та не має відповідної ліцензії, що суперечить положенням ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Враховуючи вищевикладене, а також те, що договір відступлення права вимоги від 27.03.2019 року, укладений між КС «Придунав`я» та позивачем [PERSON] , не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язаннях щодо відповідача [PERSON] перед КС «Придунав`я» за кредитним договором №30077 від 13.02.2007 року та договором поруки, як такий що суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, та враховуючи, що інших підстав для виникнення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем [PERSON] у позовній заяві не наведено, тому у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування не доведений позивачем відповідними доказами. Судом вживалися заходи для належного з`ясування усіх обставин справи, в зв`язку з чим суд неодноразово визнавав явку позивача та його представника обов`язковою в судове засідання для надання особистих пояснень, та доведення перед судом їх переконливості. Зобов`язував позивача і представника надати на обґрунтування своїх вимог певний ряд доказів. Втім, позивач та представник скористалися своїм правом на власний розсуд, та жодного разу до суду не прибули, жодних доказів, окрім тих що наявні у справі суду не надали. Повністю проігнорували вимоги суду, не заважаючи на обов`язковість виконання ухвал суду. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно ч.ч.1, 2 статті ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ч. 6 ст.141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору у зв`язку з тим, що вона є особою з інвалідністю 2 групи та в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, то судовий збір компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до положень статті 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed