Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із цивільним позовом, яким проси ла стягнути з [PERSON] на користь позивачки, ? частину вартості спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], у розмірі 18327 грн., а також стягнути понесені позивачем судові витрати в розмірі 704,80 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що з 27.11.1998 року по 08.06.2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08.06.2018 року шлюб розірвано. Проживаючи однією сім'єю, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти придбали житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], вартість якого, на час звернення до суду, становить 36654 грн. На даний час з відповідачем проживають окремо. Добровільної згоди, щодо поділу майна не дійшли. Оскільки право власності зареєстровано на відповідача, то позивач просить стягнути ? вартості зазначеного майна. Посилається на ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов від 03.08.2018 року зазначив, що не оспорює той факт, що спірне майно було придбано за час шлюбу та відповідно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки домовленістю між сторонами або шлюбним договором не визначено частки у спільному майні подружжя, тому частки майна дружини та чоловіка є рівними. Просить визнати за позивачкою право власності на 1/2 вказаного будинку з господарчими будівлями та спорудами, визнати за ним право власності на 1/2 вказаного будинку з господарчими будівлями та спорудами; у разі внесення позивачкою на депозитний рахунок суду грошових коштів за 1/2 частину будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], присудити відповідачу компенсацію у розмірі 18327 грн., а за [PERSON] визнати право власності в цілому на цей будинок з господарчими будівлями та спорудами (а. с. 31). Посилається на ч. 3 ст. 370 ЦК України згідно якої виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду ( а.с.29-31). Ухвалою суду від 20.07.2018 року відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 26.09.2018 року справа прийнята до провадження суддею Покровського районного суду Дніпропетровської області Чорною О.В., судове засідання призначене на 19.10.2018 року, в судовому засіданні оголошена перерва у зв'язку з необхідністю надати письмові докази у справі сторонами. В судовому засіданні представник позивачки за довіреністю [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у ньому. Також пояснив, що грошові кошти потрібні позивачці для навчання їх спільної з відповідачем дитини, що відповідач має фінансову можливість сплатити вартість половини будинку. Відповідач [PERSON], представник відповідача адвокат [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити з причин, наведених у відзиві на позов. Відповідач наголошував на тому, що не оспорює право спільної власності подружжя на вказаний будинок, пояснив, що вказаний будинок знаходиться у поганому стані, що не ніхто з колишнього подружжя в ньому не проживає, що він має іншу сім'ю і утримує її, отже, не має фінансової можливості сплатити половину вартості будинку. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.11.1998 року, про що виконавчим комітетом Вишнівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 12 в Книзі реєстрації актів про одруження, прізвище дружин після одруження - [PERSON] (копія свідоцтва про одруження серія [NUMBER], а. с. 4). Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08.06.2018 року шлюб між ними розірваний (копія рішення, а. с. 5-6). Згідно довідки Синельниківського МБТІ від 23.05.2018 року № 87 право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами в [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу 13.02.2002 року № 299 (копія, а. с. 10). 13.06.2018 року виготовлений технічний паспорт на даний будинок (копія, а. с. 7-9). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, спільна сумісна власність подружжя презюмується. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно частини другої цієї статті розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З цими нормами кореспондуються норми Цивільного кодексу. Відповідно до ч. ч. 3,4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 4, ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд встановив, що позивачка та відповідач під час шлюбу набули будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] є їхньою спільною сумісною власністю після розірвання шлюбу. Суд також встановив, що сторони не оскаржують цей факт і не заперечують як таке право спільної сумісної власності на це майно. Суд встановив, що у даному будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстровані і позивачка, і відповідач (довідки Вишнівської сільської ради, а. с. 25, 26), але при цьому жоден з колишнього подружжя в цьому будинку не проживає; позивачка фактично проживає: [ADDRESS], згідно її позовної заяви та пояснень представника в судовому засіданні, а відповідач фактично проживає у [ADDRESS], згідно акту матеріально-побутових умов від 27.11.2018 року (а. с. 110). Будинок знаходиться у нежитловому стані, що підтверджується фотографіями, наданими відповідачем, комунальні послуги ніким не сплачуються, будинок належним чином не утримується, отже, суд констатує відсутність зацікавленості обох співвласників щодо стану та утримання даного будинку. Відповідно до звіту про оцінку майна, виготовленого ТОВ «Земля і право» від 09.07.2018 року, ринкова вартість будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 51,7 кв. м., з надвірними будівлями і спорудами, складає - 36654,00 грн. (звіт, а. с. 108). За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності, спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо. Разом з тим положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача-співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі. Разом з тим норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки. Саме така правова позиція викладена Верховним судом України у справі № 6-2405цс16 Суд встановив, що ні позивач, ні відповідач не бажають утримувати дане нерухоме майно, відповідач категорично заперечує проти сплати ним половини вартості майна позивачці. Суд також встановив, що відповідач не має матеріальної змоги сплатити позивачці вартість ? частки спільного майна, оскільки отримує досить невелику заробітну плату, утримує сім'ю, що підтверджується довідкою про заробітну плату, актом обстеження матеріальних умов та копією свідоцтва про шлюб (а. с. 109-111); суд повинен врахувати інтереси обох співвласників, і дійшов висновку, що виплата компенсації становить для відповідача надмірний тягар. Така позиція суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в аналогічних справах № 6-4ц14 та № 6-2925цс15. Суд також зазначає, що втручання у право власності може бути виправдним згідно з ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), якщо воно здійснено: 1) з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); 2) на підставі закону; 3) з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У даному випадку позивачка не заявляла вимог щодо поділу майна в натурі, визначення частки, а також не заявила вимог щодо припинення її права власності на свою частку майна у зв'язку з присудженням їй грошової компенсації. Отже, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. У зв'язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed