Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь 72 044,43 гривень, в тому числі 43 830 гривень боргу, 22486,51 гривень інфляційних нарахувань, 5 729,92 гривень 3% річних. Мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі замовлення № 164 від 19 травня 2015 року [PERSON] було придбано у ФОП [PERSON] меблі - три дитячі ліжка Атьіегсіат визначеного розміру загальною вартістю 43 830 грн. Згідно товарного чеку б/н від 19 травня 2015 року позивачкою було сплачено завдаток за товар в сумі 22 000, грн. та згідно товарного чеку б/н від 03 липня 2015 року було сплачено залишок суми в розмірі 21 830 грн. В липні 2015 року товар був поставлений позивачці. В зв`язку з тим, що товар не підійшов позивачу по якості та розміру 25.08.2015 року товар був повернутий відповідачу і а добровільно ним прийнятий. 02.09.2015 року позивачкою на адресу відповідача надіслано письмову претензію про повернення сплачених на підставі замовлення грошових коштів в сумі 43 830 грн. Листом-повідомленням від 25.09.2015 року відповідачем відхилено претензію позивачки. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини, приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, на підставі замовлення № 164 про придбання меблів ліжок Amsterdam в кількості трьох штук загальною вартістю 43 830,00 грн. та згідно товарного чеку б/н від 19.05.2015 року [PERSON] на користь ФОП [PERSON] сплачено завдаток за замовлений товар у сумі 22 000,00 грн. та згідно товарного чеку б/н від 03.07.2015 року сплачено залишок суми в розмірі 21 830,00 грн. 02.09.2015 року [PERSON] на адресу ФОП [PERSON] надіслано письмову претензію про повернення сплачених на підставі замовлення № 164 від 19.05.2015 року грошових коштів в сумі 43 830,00 грн., у зв`язку із невиконанням ФОП [PERSON] умов договору купівлі-продажу меблів в частині передачі покупцю [PERSON] товару належної якості. Листом-повідомленням від 25.09.2015 року ФОП [PERSON] відхилено письмову претензію [PERSON] про повернення сплачених нею коштів за придбаний товар, вказуючи на те, що товар належної якості та комплектації було поставлено покупцю [PERSON] 03.07.2015 року, у останньої не було претензій щодо форми, вигляду, якості та комплектації придбаного товару, про що свідчить повна оплата його вартості. Разом з тим, 22.08.2015 року [PERSON] було повідомлено про намір повернути товар, який 25.08.2015 року було прийнято ФОП [PERSON] із усною умовою його подальшої реалізації та повернення [PERSON] 50% вартості оплати товару. 14.03.2016 року ФОП [PERSON] на адресу [PERSON] надіслано письмове повідомлення про готовність ФОП [PERSON] сплатити на банківський рахунок [PERSON] грошові кошти у сумі 21 915,00 грн., що становить 50% від суми, сплаченої [PERSON] згідно замовлення № 164 від 19.05.2015 року. Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до положення статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положення частини 1 статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року № 5 (із змінами), вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов`язання продавців, виготівників, виконавців Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Відповідно до статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. При розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Таким чином, вирішуючи справи про захист прав споживачів при придбанні ними товару належної якості, слід мати на увазі, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Така вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню протягом 14 днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем і якщо товар не використовувався, збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики та наявний розрахунковий документ. Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару. В розрізі ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» судом встановлено, що [PERSON] під час отримання товару не було вказано про наявність претензій щодо неналежної якості товару, а саме дитячих ліжечок та будь-яких претензій остання не мала. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що товар був доставлений 03 липня 2015 року та цього ж дня позивачем було сплачено залишок коштів за товар в розмірі 21 830,00 гривень, що свідчить про те, що даний товар задовольнив позивачку за габаритами та якістю. Також, матеріалами справи та судами апеляційної та касаційної інстанції було встановлено, що позивач протягом 14 днів з дня придбання товару не зверталася до продавця, а саме ФОП [PERSON] , із вимогами щодо обміну придбаної нею дитячих ліжечок Amsterdam в кількості трьох штук чи вимогами щодо розірвання договору та повернення коштів саме щодо цього товару, а лише 22 серпня 2015 року позивач повідомила відповідача про намір повернути товар, який 25 серпня 2015 року був прийнятий ФОП [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, підстави, які передбачені ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо розірвання договору повернення коштів у розмірі вартості повернутого товару - відсутні. Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. (ч. 1 ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed