Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Дрига Л.В. звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що йому [PERSON] , на праві приватної власності, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.08.2018, належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ЖБК № 99 від 22.08.2019 за № 67, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають громадяни: [PERSON] - власник квартири, [PERSON] - дружина, [PERSON] - внучка, [PERSON] - дочка. Проте, [PERSON] - дочка, [INFO] , зареєстрована в квартирі, але не проживає з 2012 року без поважних причин, що підтверджує актом від 23.08.2019. Відповідачка не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться. Перешкод в користування житлом ні він, ні інші члени сім`ї їй не чинили. Крім того, зазначає, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.01.2017 року по цивільній справі № 712/12716/16-ц [PERSON] [INFO] позбавлено батьківських прав щодо [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 21.02.2017 р. № 101 та № 200 від 28.02.2017 опікуном призначено [PERSON] . З 2012 року відповідачка за вищевказаною адресою не проживає, це було встановлено рішенням судів про позбавлення її батьківських прав і на іншу дитину [PERSON] . Факт реєстрації відповідачки порушує його право на вільне розпорядження, користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи зазначені вище обставини, позивач просить суд, - визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали. Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чингом повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] - адвокат Дрига Л.В. заявлені позовні вимоги підтримала. Додала, що відповідачка є дочкою позивача, зареєстрована в квартирі, що належить йому на праві приватної власності, проте з 2012 року в ній не проживає. Вона позбавлена батьківських прав, що до своїх дітей, добровільно виїхала до свого співмешканця і місце їх знаходження невідоме. Речі у квартирі її відсутні, за комунальні послуги вона не сплачує. Тож просить задовольнити позов у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Судові витрати залишає за позивачем. В судове засідання відповідачка не з`явилася, будучи неодноразово повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомлено. Відзив не подано. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Даний факт підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 196676960 від 17.01.2020. Згідно із даними довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 67 від 22.08.2019 року, що видана ЖБК № 99, на час звернення до суду з позовною заявою до складу сім`ї/зареєстрованих за адресою - [ADDRESS] входили: [PERSON] - власник квартири, [PERSON] - дружина, [PERSON] - внучка, [PERSON] - дочка. Тобто, відповідач - [PERSON] , [INFO] є дочкою позивача ( [PERSON] ), і як зазначає позивач, зареєстрована з 08.08.2007, не проживає за місцем реєстрації 2012 року і по теперішній час. Даний факт підтверджується даними акту опитування сусідів від 15.06.2018 року. Крім того, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.01.2017 (справа №712/12716/16-ц) [PERSON] [INFO] позбавлено батьківських прав щодо [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 21.02.2017 р. № 101 та № 200 від 28.02.2017 опікуном призначено [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що [PERSON] без поважних причин повністю втратила зв`язок з помешканням, її речі в будинку відсутні, оплату за комунальні послуги не здійснює, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачеві у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідачка не проживає в будинку з поважних причин. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із правовідносин щодо захисту права власності, що регулюється главою 28, 29 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, як бувшим членом сім`ї позивача, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права володіння, користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в спростування обставин позову. Під час розгляду справи встановлено, що відповідачка, як член сім`ї позивача, не проживає в квартирі [ADDRESS] без поважних причин з 2012 року, її особисті речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, як власник будинку, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачці користуватися житловими приміщеннями. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved