Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2018 року звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про звільнення від сплати частини заборгованості по аліментах та стягнення аліментів, посилаючись на те, що він із відповідачем являються батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Рішенням Підволочиського райсуду від 08 травня 2015 року із нього в користь відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи стягувати з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. На даний час згідно довідки Зборівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області заборгованість [PERSON] по аліментах на малолітнього [PERSON]-З.В. становить 16549,99 грн. З жовтня 2015 року малолітній син [PERSON] проживає разом із ним. Він його виховує, здійснює піклування, матеріально забезпечує, влаштовує йому відпочинок та інші заходи духовного і культурного розвитку, що підтверджується доданими до позовної заяви письмовими доказами. Разом з тим за час проживання із ним дитини [PERSON] не займається вихованням сина, не піклується про нього, не допомагає матеріально, а тому просить звільнити його від сплати частини заборгованості на утримання неповнолітнього сина [PERSON] В-З.В. з жовтня 2015 року по січень 2018 року в сумі 14 000 гривень та стягнути з [PERSON] в його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частки її доходів щомісячно, починаючи стягувати з 22 січня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зіславшись на обставини, що викладені у позові та просить їх задоволити. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечила, та пояснила, що рішенням Підволочиського райсуду від 08 травня 2015 року присуджено до стягнення аліменти у її користь на утримання їх спільного сина в розмірі 500 гривень. Разом із тим рішенням Підволочиського райсуду від 05 квітня 2016 року місцем проживання малолітнього [PERSON] В-З. В. визначено із нею, однак позивач, всупереч судовому рішенні, без її згоди та дозволу примусово забрав дитину і завіз до себе додому в м. Зборів Тернопільської області. Дійсно з жовтня 2015 року малолітній син проживає разом із батьком, який займається вихованням і його утриманням, проте лише через те, щоб не травмувати малолітню дитину, вона зволікає із примусовим виконанням судового рішення щодо визначеного його місця проживання разом із нею. Крім того не зверталась до виконавчої служби про нарахування заборгованості по аліментах чи із позовом про їх стягнення, а подані довідки, як і звернення до суду із даним позовом, є виключно ініціативою позивача лише для того, щоб не сплачувати аліменти. Також зазначає, що протягом усього часу після викрадення дитини постійно зверталась до різних органів щодо добровільного повернення дитини, однак вказане залишено поза увагою. Враховуючи те, що позивач [PERSON] не виконує рішення суду, тим самим вчиняючи кримінальне правопорушення, то звільнення його від сплати аліментів є безпідставним, оскільки утримування біля себе дитини є принциповою підставою не сплачувати аліменти, а рішення суду, яким визначено місце проживання неповнолітнього на даний час не скасоване і є законним. Крім того вважає, що вона, як матір, що проживає окремо від дитини, постійно про нього дбає, провідує, піклується, привозить подарунки, які позивач викидає, а намагання фінансово надати позивачу кошти для утримання дитини ігноруються і спеціально не приймається, про що свідчить його відмова отримати від неї перевід коштів, а тому позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами намагається ввести суд в оману щодо реальної наявності викладених ним у позові обставин і будь-яких юридичних підстав для стягнення із неї в його користь аліментів немає, а тому в задоволенні позову просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача по справі та його представника, доводи відповідача по справі, проаналізувавши наведені доводи у їх повній сукупності, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступних міркувань : Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно вимог ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа у спосіб, що передбачений ст. 16 ЦК України має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Підволочиського районного суду від 08 травня 2015 року стягнуто з позивача [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] В-З. В., [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи стягувати з 28 квітня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Вказане судове рішення набрало законної сили 18 травня 2015 року і Підволочиським райсудом було видано для примусового виконання виконавчий лист № 2/604/179/15. Разом із тим, рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 19 травня 2016 року, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] В-З. В., [INFO], разом з його матірю [PERSON]. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено. Вказане судове рішення на час розгляду даної справи є чинним. В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що позивач по справі [PERSON] у жовтні 2015 року без відому та згоди матері, всупереч її волі, забрав неповнолітнього [PERSON] В-З.В. по місцю свого проживання у [INFO] та не повертає дитину, незважаючи на судове рішення, яким визначено місце проживання її із матірю. Згідно постанови державного виконавця Зборівського районного відділу ДВС територіального Управління юстиції у Тернопільській області встановлено, що заборгованість позивача [PERSON] зі сплати аліментів становить 17049,99 грн. Таким чином судом встановлено, що рішенням Підволочиського райсуду від 08 травня 2015 року із позивача [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] В-З.В. в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. проте, боржник не виконав належним чином судового рішення, не сплачував аліменти у звязку з чим у нього станом на час розгляду справи утворилась заборгованість в розмірі 17049,99 грн. З пояснень учасників процесу судом також встановлено, що неповнолітній [PERSON] В-З.В. з жовтня 2015 року проживає разом із батьком у м. Зборові Тернопільської області і не повертає дитину відповідачу по справі [PERSON], незважаючи на те, що місцем проживання згідно судового рішення визначено із матірю. Згідно ч.2 ст. 192 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у звязку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні позивачем [PERSON] не доведено, а судом не здобуто належних та допустимих доказів тяжкої хвороби, або інших обставин, що мають істотне значення для повного або часткового звільнення його від сплати аліментів. Разом із тим звільнення від сплати заборгованості по аліментах позивача, котрий без згоди та відому матері не повертає дитину за визначеним судовим рішенням місцем проживання, тобто матері відповідача по справі [PERSON] свідчить про свідоме ухилення та невиконання позивачем [PERSON] судового рішення, котре набрало чинності та не узгоджується із вимогами Законодавства, а відтак і жодним чином не може бути підставою для звільнення його від сплати аліментних зобовязань. Також суд бере до уваги і ту обставину, що відповідач [PERSON] не зверталась до суду із позовом про стягнення із позивача [PERSON] заборгованості по аліментних зобовязаннях, а тому і не вважає у даному випадку порушення будь-яких прав позивача. Крім того позивачем не наведено обставин, за яких відповідач [PERSON] не займається вихованням сина, не піклується про нього, не допомагає матеріально, оскільки вказані обставини були спростовані відповідачем [PERSON] у судовому засіданні, позаяк позивач [PERSON] відмовляється утримувати грошові перекази від позивача, усіляко уникає зустрічей дитини із матірю, настроює дитину проти неї, що неодноразово досліджувалось і встановлювалось судами при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини та її відібрання, тобто відсутні ті прямі та безпосередні обставин, котрі б слугували підставою для стягнення із відповідача в користь позивача аліментів, а тому посилання позивача про те що відповідач ухиляється від виконання своїх обовязків є голослівними і не підтверджені належними та допустимими доказами. Разом із тим суд враховує і той факт, що позивач [PERSON] всупереч судовому рішенні, без згоди матері [PERSON] забравши дитину по місцю свого проживання, особисто взяв на себе з того моменту зобовязання доглядати її, утримувати та займатись вихованням, а тому і стягнення аліментів із відповідача, на думку суду, є у даному випадку незаконним та безпідставним. За встановлених у судовому засіданні обставинах суд не встановив порушення прав позивача, а тому у задоволенні його позовних вимог до відповідача [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості та стягнення аліментів слід відмовити.

Outcome: dismissed