Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з цивільним позовом до відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на домоволодіння, розташоване по вул. Грушевського, 262, в с. Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, до складу якого входить А-1 житловий будинок, 1910 року побудови, загальною площею 73,3 кв.м., житловою площею 47,9 кв.м., а-1 сіни, а сходи, пг погреб, Б,В сарай, Г вбиральня, Д гараж, №1, №2 огорожа, №3 ворота, №4, №5, №6, №7 хвіртки, к криниця, І - відмостка, що підтверджено технічним паспортом від 09.03.2017 року, виготовленим ФОП [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що 20.02.1996 року померла її бабця [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія 1-СГ № 025302, виданим Борщовицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, від 22.02.1996 року. Згідно заповіту, посвідченого 29.08.1980 року у виконавчому комітеті Борщовицької сільської ради Пустомитівського району, [PERSON] все своє майно з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, заповіла своєму синові, батьку позивача [PERSON]. Вказаний заповіт на момент смерті спадкодавця не скасовано та не змінено. Факт належності вказаного житлового будинку підтверджується Витягом №214 від 22.02.2017р. з погосподарських книг за 1996-2000 роки виданим Борщовицькою сільською радою, згідно якого за [PERSON] рахується вказане вище домоволодіння, однак право власності на це майно спадкодавцем зареєстровано не було, не зважаючи на те, що таке виникло внаслідок побудови нею житлового будинку (на час побудови вказаного житлового будинку підтвердженням права власності особи на нерухоме майно був відповідний запис у погосподарській книзі та довідка органу місцевого самоврядування). Так, виникнення права власності на житловий будинок, на час завершення будівництва, не залежало від державної реєстрації цього права за спадкодавцем, а підтвердженням належності особі власності на майно є відповідні записи в погосподарських книгах. Зважаючи на вказане, спадкодавець фактично набула право власності на будинок, однак не зареєструвала його у встановленому законом порядку, через, що вона позбавлена змоги реалізувати своє право на спадкування через нотаріальну контору. Згідно приписів ст.548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п. 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983р., вказано про те, що якщо у вказаний в ст.549 ЦК Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з п.3.3. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, повязаних із вжиттям заходів, щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтва про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених рішенням Міністерства юстиції України 29.01.2009р., під фактом вступу у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані. На момент смерті [PERSON], разом з нею, за адресою вул. Грушевського, 262, в с. Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, спільно проживали зокрема спадкоємці першої черги спадкування, її сини [PERSON] та [PERSON] (помер 12.01.2012 р., що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія І-СГ №276171). Батько позивача [PERSON] доглядав свою матір до дня її смерті та продовжив управляти спадковим майном після її смерті, що зокрема підтверджено Витягом №214 від 22.02.2017 року виданим Борщовицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Таким чином, з вищенаведених положень законодавства України, вбачається, що оскільки [PERSON], котрий є єдиним спадкоємцем за заповітом, постійно проживав разом із своєю матірю на момент відкриття спадщини і про відмову від спадщини не заявляв, він прийняв спадщину і вступив в управління спадковим майном, зокрема вказаними вище житловим будинком. 21.01.2013 року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія 1-СГ № 307161, виданим Борщовицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, від 21.01.2013 року. До кола спадкоємців першої черги спадкування увійшла я, моя матір [PERSON] та моя сестра [PERSON]. До складу спадкової маси після його смерті увійшло домоволодіння, по вул. Грушевського, 262, в с. Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, котре він фактично успадкував від своєї матері, однак не зареєстрував свого права власності у порядку встановленому законом. На момент смерті спадкодавця, позивач постійно проживала разом із ним за адресою, вул. Грушевського, 262, в с. Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується Витягом №329 від 03.04.2017 року, виданим Борщовицькою сільською радою. У відповідності до положень ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким чином, оскільки вона постійно проживала разом із батьком на момент відкриття спадщини і про відмову від спадщини не заявляла, позивач фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном, зокрема на вказане вище домоволодіння. Відповідач [PERSON] в свою чергу, хоч і була зареєстрована разом із батьком, однак за вказаною адресою не проживала, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, а третя особа [PERSON], не проживала разом із спадкодавцем на час смерті та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася і таким чином відповідач та третя особа не реалізували свого права на спадкування, тому їхнє невизнання мого права є необгрунтованим, через, що вона змушена звертатися до суду для захисту свого не визнаного права. Статтею 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. У судове засідання позивач не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, не повідомили суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду були належним чином повідомлені, однак подали до суду заяви у яких зазначили, що позовні вимоги визнають повністю та не заперечують проти прийняття рішення про задоволення позову, розгляд справи просять здійснювати у їх відсутності. Третя особа: [PERSON] у судове засідання не зявилась, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заява про визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.02.1996 року померла бабця позивача [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія 1-СГ № 025302, виданим Борщовицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, від 22.02.1996 року До складу спадкової маси після її смерті, у відповідності до ст.. 1218 ЦКУ України, увійшло право власності на домоволодіння, розташоване по вул. Грушевського, 262, в с. Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, до складу якого входить А-1 житловий будинок, 1910 року побудови, загальною площею 73,3 кв.м., житловою площею 47,9 кв.м., а-1 сіни, а сходи, пг погреб, Б,В сарай, Г вбиральня, Д гараж, №1, №2 огорожа, №3 ворота, №4, №5, №6, №7 хвіртки, к криниця, І - відмостка, що підтверджено технічним паспортом від 09.03.2017 року, виготовленим ФОП [PERSON]. Факт належності вказаного житлового будинку підтверджується Витягом №214 від 22.02.2017р. з погосподарських книг за 1996-2000 роки виданим Борщовицькою сільською радою, згідно якого за [PERSON] рахується вказане вище домоволодіння, однак право власності на це майно спадкодавцем зареєстровано не було, не зважаючи на те, що таке виникло внаслідок побудови нею житлового будинку (на час побудови вказаного житлового будинку підтвердженням права власності особи на нерухоме майно був відповідний запис у погосподарській книзі та довідка органу місцевого самоврядування). Так, виникнення права власності на житловий будинок, на час завершення будівництва, не залежало від державної реєстрації цього права за спадкодавцем, а підтвердженням належності особі власності на майно є відповідні записи в погосподарських книгах. Зважаючи на вказане, спадкодавець фактично набула право власності на будинок, однак не зареєструвала його у встановленому законом порядку, через, що я позбавлена змоги реалізувати своє право на спадкування через нотаріальну контору. Згідно приписів ст.548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п. 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983р., вказано про те, що якщо у вказаний в ст.549 ЦК Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з п.3.3. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, повязаних із вжиттям заходів, щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтва про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених рішенням Міністерства юстиції України 29.01.2009р., під фактом вступу у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані. На момент смерті [PERSON], разом з нею, за адресою вул. Грушевського, 262, в с. Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, спільно проживали зокрема спадкоємці першої черги спадкування, її сини [PERSON] та [PERSON] (помер 12.01.2012 р., що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія І-СГ №276171). Мій батько [PERSON] доглядав свою матір до дня її смерті та продовжив управляти спадковим майном після її смерті, що зокрема підтверджено Витягом №214 від 22.02.2017 року виданим Борщовицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Таким чином, оскільки [PERSON], котрий є єдиним спадкоємцем за заповітом, постійно проживав разом із своєю матірю на момент відкриття спадщини і про відмову від спадщини не заявляв, він прийняв спадщину і вступив в управління спадковим майном, зокрема вказаними вище житловим будинком. 21.01.2013 року помер позивачки батько [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія 1-СГ № 307161, виданим Борщовицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, від 21.01.2013 року. До кола спадкоємців першої черги спадкування увійшла позивачка, її матір [PERSON] та позивачки сестра [PERSON]. До складу спадкової маси після його смерті увійшло домоволодіння, по вул. Грушевського, 262, в с. Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, котре він фактично успадкував від своєї матері, однак не зареєстрував свого права власності у порядку встановленому законом. На момент смерті спадкодавця, [PERSON] постійно проживала разом із ним за адресою, вул. Грушевського, 262, в с. Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується Витягом №329 від 03.04.2017 року, виданим Борщовицькою сільською радою. Як стверджується свідоцтвом про народження серії III СГ №400261 від 18.02.1984 року та копією паспорта громадянина України, позивача [PERSON] її батьком є спадкодавець [PERSON]. У відповідності до положень ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким чином, оскільки позивачка постійно проживала разом із батьком на момент відкриття спадщини і про відмову від спадщини не заявляла, позивачка фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном, зокрема на вказане вище домоволодіння. Відповідач [PERSON] в свою чергу, хоч і була зареєстрована разом із батьком, однак за вказаною адресою не проживала, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, а третя особа [PERSON], не проживала разом із спадкодавцем на час смерті та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася і таким чином відповідач та третя особа не реалізували свого права на спадкування, тому їхнє невизнання мого права є необгрунтованим, через, що вона змушена звертатися до суду для захисту свого не визнаного права. У відповідності до положень ст.. ст.. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приписами ст.. 328 ч.2 ЦК України встановлено, що право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За вказаних обставин, беручи до уваги те, що спадкове майно належало спадкодавцю на праві особистої власності, позивач, як спадкоємець за законом вчинив дії, що обєктивно стверджують факт прийняття спадщини та відсутність заперечень з боку відповідача, а також те, що ухвалення рішення в користь позивача не порушує прав третіх осіб, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем підлягають задоволенню.

Outcome: approved