Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач в заяві зазначає, що з відповідачем уклав договір № 3271307758-004963 від 20.05.2018р. про надання позики, в т.ч. і на умовах фінансового кредиту, який укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації на інтернет сайті, згідно якого він отримав позику на умовах фінансового кредиту в розмірі 500грн., які перераховані йому на картковий рахунок № [NUMBER] . Позика надана на 22 дні з датою її повернення не пізніше 23год. 10.06.2018 року з встановленням процентів за користування кредитом 2% за кожен день користування позикою, що становить 730 процентів річних. У зв`язку з порушенням умов договору по поверненню кредиту, станом на 26.10. 2018року відповідач заборгував перед ним 3971,85грн., в т.ч.: 500грн. - за кредитом; 1471,85грн. - по відсотках за користування кредитом; 2000грн. - за пенею; яку він просить стягнути з нього на його користь, крім того, стягнути 1762грн. - витрати по сплаті судового збору і 1500грн. - витрати за юридичні послуги, розглянути справу за його відсутності, не заперечує проти заочного вирішення справи. В судове засідання позивач не з`явився, а відповідач надав письмове заперечення на позовну заяву де вимоги визнав частково в сумі 1091,85 грн. яка складається з: 500грн. - тіло кредиту, 91,85 грн. - проценти за користування позикою, 500грн. - пеня. Справу розглянуто в порядку ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню частково. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ст.207 ЦК України). При цьому, суд приймає до уваги те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова Верховного Суду від 10.12.2018 року у справа № 319/1669/16-ц, постанова Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі №6-50цс16). Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Суд встановив, що [PERSON] 20.05.2018року уклав договір № 3271307758-004963 про надання позики на умовах фінансового кредиту шляхом реєстрації на сайті https://e-groshi.com та підписав анкету-заяву якою виразив намір отримати грошові кошти, ідентифікувавши СМС повідомленням 487311, який зазначений в тексті договору у розділі «Підписи сторін». Згідно п. 2.1 Договору Позикодавець на умовах вищезазначеного Договору надає Позичальнику кошти у позику на умовах фінансового кредиту, що виражена у грошових коштах у національній валюті України, відповідно до заявки на отримання позики, та відповідно до умов цього Договору, а Позичальник зобов`язується отримати (прийняти) та повернути позику та сплатити суму процентів користування позикою в порядку і в строк визначений цим Договором. У розділі 1 Договору зазначено, що під терміном «заявка» розуміється анкета в особистому кабінеті Клієнта на веб-сайті Товариства, встановленої форми, яка виражає намір Клієнта отримати грошові кошти у позику. Розмір позики складає 500 грн.; сума процентів за користування позикою становить 91,85 грн. за 22 дні; проценти за користування позикою становлять 2% за кожен день (730 процентів річних), починаючи з дати видачі позики, і закінчуючи датою фактичного повернення позики включно, протягом строку користування позикою (розділ 3 Договору). Строк надання позики розраховується з моменту отримання Позичальником коштів відповідно до умов п. 5.1 Договору. Строк, на який надається позика, становить 22 дні. Дата надання позики - 20.05.2018 (п. 5.3). Дата повернення позики - не пізніше 23:00 10.06.2018 року включно (п. 5.4 Договору). У випадку порушення (прострочення) Позичальником строку повернення позики та/або оплати суми процентів за користування позикою, Позикодавець має право додатково, крім процентів за користування позикою за кожен день прострочення, стягнути з позичальника пеню у розмірі 3% від залишку суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення (п. 7.1 Договору). Вказаний Договір скріплений електронним підписом сторін і відповідач ідентифікований за допомогою СМС коду: 487311. Згідно графіку розрахунків, скріпленого електронним підписом сторін, відповідач взяв на себе зобов`язання сплатити 10.06.2018 р. 591.85грн., з яких: 500,00 грн. - сума кредиту та 91.85грн. -сума процентів за користування кредитом за 22 дні. Повідомленням від 20.05.2018 р. підтверджується, що позивач перерахував на картковий рахунок відповідача позику у сумі 500,00 грн.. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі виникли договірні відносини позики і відповідач був обізнаний з умовами договору. При цьому позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачу позику у розмірі 500,00 грн., а відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав оскільки кредит не погашав з дня його отримання до дня вирішення спору у суді. Разом з тим, аналізуючи заявлену позивачем заборгованість, суд не погоджується із сумою боргу 3971,85грн., в т.ч.: 500грн. - за кредитом; 1471,85грн. - по відсотках за користування кредитом; 2000грн. - за пенею; яку він просить стягнути на його користь, враховуючи наступне. За умовами Договору позики від 20.05.2018 р. сторони погодили сплату процентів у розмірі 91.85 грн. за 22 дні, тобто, до 10.06.2018 р. включно. Відтак, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 10.06.2018 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Вказане узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі № 390/1875/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оцінюючи розмір заявленої до стягнення пені у сумі 2000 грн., суд приходить до висновку про невідповідність її розміру загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний суд України у п. 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Враховуючи те, що розмір заявленої позивачем пені у чотири рази перевищує тіло позики (2000грн. : 500грн.), внаслідок чого змінено дійсне правове призначення неустойки, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, неустойка перетворилась на несправедливо непомірний тягар для відповідача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позикодавцем, враховуючи положення ст.ст. 11, 18 З У «Про захист прав споживачів» щодо балансу договірних прав та відносин, суд дійшов висновку, що розмір пені у сумі 500,00 грн. є таким, що відповідає загальним засадам цивільного судочинства. Аналізуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про часткове доведення вимог і з [PERSON] підлягає частковому стягненню заборгованість: тіло позики - 500, 00грн.; проценти за користування позикою - 91.85 грн.; пеня - 500,00 грн.; всього - 1091.85 грн.. Вирішуючи питання щодо стягнення судового збору, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Із наданих позивачем письмових доказів не вбачається, що особа, яка надала правничу допомогу є адвокатом, натомість зазначено її статус як фізична особа - підприємець. Отже, заявлені позивачем вимоги про стягнення витрат за юридичні послуги в сумі 1500 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 484.36грн. = (1091.85грн. х 1762грн. : 3971.85грн.).

Outcome: partial