Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником [ADDRESS]. Разом з тим, позивач зазначив, що вищезазначену квартиру він придбав 30 березня 2004 року, що підтверджується договором купівлі-продажу. Крім того, позивач зазначив, що відповідач забравши свої речі виїхала з його квартири, але виписуватися в добровільному порядку відмовляється. Також, зазначив, що відповідач комунальні послуги не сплачує та всі витрати по утриманню вказаної квартири він несе сам. В зв'язку з вказаними в позовній заяві обставинами, посилаючись на ст.ст.167,168 ЖК УРСР, позивач просить в позові: визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не прибув та подав до суду письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі, зазначивши в ній, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти прийняття заочного рішення. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не прибула, причини неявки суд не повідомила, хоча про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У зв'язку з чим, згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, врахувавши заяву представника позивача, перевіривши матеріали справи в їх сукупності, встановив за наявними у справі доказами наступні факти та відповідно до них правовідносини. З 29 вересня 2000 року по 15 березня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі та від спільного проживання мають двох малолітніх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.12). Під час проживання однією сім'єю, 30 березня 2004 року, подружжя придбало нерухоме майно, а саме [ADDRESS], однак договір купівлі продажу квартири підписав лише [PERSON], і тому право власності зареєстроване лише за ним (а.с. 9,10). З акту № 139 від 05 серпня 2013 року, встановлено, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з лютого 2012 року (а.с. 11). Згідно ст. 29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. Згідно зі ст. 72 Житлового Кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1,2 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. З врахуванням зазначених обставин та відповідно до них норм права, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, суд вважає, що посилання позивача в позові на ст.ст.167,168 ЖК УРСР є безпідставними, оскільки [PERSON] не являлась наймачем, не укладала договір найму квартири, а мала право на житло з вищезазначених підстав.

Outcome: dismissed