Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2019 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи, що не заявляють вимог на предмет спору: Баришівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській обл., Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Позивач [PERSON] у позовній заяві просить суд припинити зобов`язання зарахуванням однорідних зустрічних вимог, час виконання яких настав, а саме: припинити грошове зобов`язання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 70 217 грн. 11 коп., в рамках виконавчого провадження № 36343104 у зв`язку із заліком в рахунок сплати боргу грошових коштів у розмірі 70 217 грн. 11 коп. в рамках виконавчого провадження № 33761873 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 172 834 грн., визнавши при цьому виконавчий лист Баришівського районного суду Київської обл. від 15.01.2013 року № 2-2/12 таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 17.01.2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, ухвалою суду від 12.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 29-30, 60-61). Позивач [PERSON] в судове засіданні не з`явилася, повідомлена належним чином, 06.05.2019 року, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи - Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 130 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомили, відповідач у встановлений судом строк не подав: відзив на позов, заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Баришівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській обл. в судове засідання не з`явився, 11.06.2019 року через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи без участі представника. Так як особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.223 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача, відповідача та третіх осіб на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2012 року припинено право власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості її частки у розмірі 171 грн. 249 грн., 1275 грн. за проведення експертизи та 310 грн. судових витрат, а всього стягнуто 172 834 грн. (а.с.82-83). На підставі виконавчого листа від 27.07.2012 року № 2-652/11, виданого Святошинським районним судом м. Києва, відділом державної виконавчої служби Святошинського РУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження №33761873 про стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 172 834 грн. (а.с.14). Окрім того, судом встановлено, що в провадженні Баришівського районного суду Київської обл. перебувала цивільна справа (ун. № 2-2/12) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, рішенням від 11.12.2012 року припинено право власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , вартістю 38 375 грн. та визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які належали [PERSON] , та розташовані за адресою: [ADDRESS] , вартістю 38 375 грн., а також припинено право власності [PERSON] на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 28 476 грн., також визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,15, яка належала [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 28 476 грн., та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію його частки в розмірі на загальну суму 70 217 грн. 11 коп. (а.с.84-89). На підставі виконавчого листа Баришівського районного суду Київської обл. від 15.01.2013 року № 2-2/12 Баришівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській обл. з позивача [PERSON] стягуються на користь її внука - [PERSON] , грошові кошти у розмірі 70 217 грн. 11 коп. (виконавче провадження № 36343104) (а.с.11-13). За погодженням з [PERSON] та позивачем, останні вирішили провести взаємозалік зустрічних вимог та домовились про те, що сума, яка підлягає стягненню з [PERSON] в рамках виконавчого провадження № 33761873 становитиме 102616 грн. 89 коп. (172 834 грн. - 70 217 грн. 11 коп.), при цьому з [PERSON] грошові кошти в рамках виконавчого провадження № 36343104 стягненню не підлягають. На виконання вказаних домовленостей, 13.11.2013 року позивач звернулася до начальника ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві з заявою про зарахування в межах виконавчого провадження № 33761873 в рахунок погашення заборгованості [PERSON] грошових коштів в розмірі 70 217 грн. 11 коп., які стягуються з позивача на підставі рішення Баришівського районного суду Київської області № 2-2/12 в межах виконавчого провадження № 36343104, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», 18.03.2016 року державним виконавцем Святошинського РУЮ у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 33761873 (а.с.15). Таким чином, за період з 18.02.2013 року по 10.03.2016 року в рамках виконавчого провадження № 33761873 з [PERSON] було стягнуто 102 616 грн. 89 коп. Позивач [PERSON] , маючи на меті відчуження належного їй на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , звернулася до нотаріуса, який повідомив, що на вказаний будинок накладено арешт та заборону його відчуження, який накладено на підставі постанови державного виконавця Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 04.02.2013 року (а.с.19). Позивач, звернувшись до Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області дізналася, що виконавче провадження № 36343404 про стягнення з неї на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 70217 грн. 11 коп. станом на сьогоднішній день не закінчено, в матеріалах справи виконавчого провадження відсутня заява стягувача про зарахування зустрічних вимог та про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з виконанням рішення. Відповідач [PERSON] не має наміру вживати заходи для закінчення виконавчого провадження № 36343104, за викликами державного виконавця Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області для підписання мирової угоди в порядку ст. 434 ЦПК України не з`явився, чим чинить перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, у зв`язку з наявністю арешту нерухомого майна, в результаті чого позивач не може його відчужити. Статтею 41 Конституції України закріплена гарантія непорушності права приватної власності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 та ст. 391 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійснення і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм правом. Згідно ст. 601 ЦУ України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Відповідно до вимог ст. 602 ЦК України, не допускається зарахування зустрічних вимог в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, вимоги можуть бути зараховані, мають відповідати таким умовам, як: бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема грошей), правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги, отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язані є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов`язання. Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Відповідну правову позицію Верховного Суду України викладено у постанові від 24.06.2015 року у справі № 914/2492/14. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридичне закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права припинення дій, які порушують це право. Як роз`яснив Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 року № 18-рн/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ч. 1 ст. 4 ЦПК України у логічно смисловому зв`язку поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції України і Законам України; е) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. У вказаному рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних по треб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. За приписами процесуального законодавства, захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Таким чином, позивачем були вжиті всі заходи, направлені на прискорення процедури закінчення виконавчого провадження № 337661873, а також на ту обставину, що зобов`язання між позивачем та відповідачем припинені, але юридично не оформлені, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, припинивши такі зобов`язання зарахуванням однорідних зустрічних вимог, оскільки, бездіяльністю відповідача завдається шкода правам та інтересам позивача. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню також витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved