Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явив до суду позов до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому просить стягнути з відповідачів в його користь інфляційні витрати за період з 21 травня 2014 року по 12 травня 2016 року від простроченої суми боргу в сумі 22040,00 гривень, 3% річних від простроченої за період з 1 листопада 2015 року по 1 травня 2016 року суми боргу в розмірі 928, 70 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, всього 32968, 70 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2014 року задоволено його ([PERSON]) позов до відповідачів [PERSON], [PERSON] та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] в користь [PERSON] борг за договором позики від 04 червня 2009 року в сумі 81000 гривень, три проценти річних в розмірі 11624, 05 гривень, а всього на загальну суму 92624, 05 гривень та 243, 60 гривень судового збору. Рішення набрало законної сили 14 липня 2014 року. Також на виконання вказаного рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання у Державну виконавчу службу. Однак, рішення суду відповідачами досі не виконано та борг не погашено, що призвело до того, що станом на день подання позовної заяви до суду заборгованість відповідачів перед ним становить 40000 гривень. Крім цього зазначає, що невиконання відповідачами своїх зобов'язань спричинили йому моральну шкоду, у зв'язку із чим просить стягнути з них інфляційні втрати в сумі 22040,00 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 928, 70 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися із невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлениі належним чином, причин неявки у судове засідання суду не повідомили та не подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і повторно не з'явився у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти: Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2014 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] в користь [PERSON] борг за договорами позики від 04 квітня 2009 року в сумі 81000 гривень, три проценти річних в сумі 11624, 05 гривень, а всього на загальну суму 92624, 05 гривень та 243, 60 гривень судового збору. Вказане рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області набрало законної сили 14 липня 2014 року. Згідно викладених у позові обставин, на виконання вказаного рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист, який пред'явлено позивачем до виконання у Державну виконавчу службу Тернопільського міського управління юстиції. Однак, до цього часу рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2014 року відповідачами не виконано та борг позивачу не сплачено. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Положеннями ч. 1 ст. 14 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В той же час, стаття 530 ЦК України зазначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналізуючи вищенаведені норми слідує,що діюче законодавство не обмежує право кредитора звернутись до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення боргу. Згідно наданих позивачем та перевірених судом розрахунків, інфляційні витрати за період з 21 травня 2014 року по 12 травня 2016 року від простроченої суми становлять 22040 гривень та розмір 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 01 листопада 2015 року по 01 травня 2016 року складає 928, 05 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Положеннями ч. 2 ст. 14 ЦПК України встановлено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Станом на дату розгляду справи стороною відповідача не надано, а судом не здобуто доказів про виконання відповідачами своїх зобов'язань щодо сплати боргу. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень, суд вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, за змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом із цим, при визначені розміру моральної шкоди, суд враховуючи, що відповідачами порушено права позивача та при цьому, ними не було вчинено жодних дій щодо виконання своїх зобов'язань перед позивачем, виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості, вважає, що завдану позивачу моральну шкоду слід визначити у розмірі 3000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial