Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору (Заяви) № б/н від 12 серпня 2011 року [PERSON] звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанк. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 14 000 гривень. Однак, у порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту відповідач належним чином не виконала, в зв`язку з чим у відповідача перед АТ КБ «Приватбанк», станом на 25 серпня 2020 року, виникла заборгованість у розмірі 17 624 грн. 39 коп. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 12 серпня 2011 року станом на 25.08.2020 року у розмірі 17624 грн. 39 коп., яка складається з: 12979 грн. 91 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 12979 грн. 91 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4644 грн. 48 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду клопотання, у якому просив розглядати справу у його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. 16 грудня 2020 року відповідач надала до суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначила про те, що вона не визнає заявлені позовні вимоги в повному обсязі, оскільки факт незаконного та протиправного списання коштів 21.10.2019 року з її банківської картки підтверджується наданою позивачем випискою по особовому рахунку, що долучені до матеріалів справи. Зазначає про те, що 20 жовтня 2019 року в період часу з 11 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. у неї викрали мобільних телефон разом із сім-карткою за номером « [NUMBER] », зазначений номер був фінансовим номером до банківської картки (на якій мається нібито заборгованість). В той же день, тобто 20.10.2019 року приблизно в період часу з 17 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. вона придбала нову сім-картку оператора «МТС», та відразу ж відновила свій номер телефону, а саме - « [NUMBER] ». В подальшому, приблизно 23.10.2019 року на її мобільний телефон почали приходили «смс-повідомлення» щодо списання грошових коштів із банківської картки в період з 20.10.2019 р. по 21.10.2019 р., хоча вона жодних дій по використанню власних грошових коштів не вчиняла в ці дні. Вона на наступний день, тобто 24.10.2019 року звернулась до керівництва АТ КБ «Приватбанк» із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення про незаконне списання грошових коштів із її банківської картки. Також, 24.10.2019 року вона звернулась із заявою до Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, а саме - таємне викрадення мобільного телефону 20.10.2019 року. 24.10.2019 року по вказаній заяві до ЄРДР були внесені відомості за номером 12019040690003377 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України. 24.10.2019 року вона звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення незаконно списаних (перерахованих) грошових коштів по банківській картці [NUMBER] , однак, листом від 24.10.2019 року, АТКБ «Приватбанк» відмовило їй у задоволенні вказаної заяви. Саме з метою забезпечення безпеки щодо власних грошових коштів та банківських карток, вона 21.10.2019 року здійснила перевипуск своїх трьох карток, в тому числі й картки № [NUMBER] на № [NUMBER] об 11 год. 47 хв. 29 сек. 21.10.2019 року. Таким чином, вона зазначає, що об`єктивних і законних підстав для задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з неї суми грошових коштів в якості заборгованості не має, у зв`язку із чим просить прийняти зазначені заперечення і відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову. 17 грудня 2020 року і 30 вересня 2021 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволені клопотання відповідача про витребування доказів від ТОВ «Водафон Ентерпрайз Юкрейн» щодо здійснення підтвердження грошових переказів та транзакцій у період із 20.10.2019 року по 22.10.2019 року, однак станом на 18 листопада 2021 року ухвали суду про витребування доказів не виконані. Представник позивача письмово підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач надала суду заяву в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила відмовити в їх задоволенні, а також розглянути справу за її відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, враховуючи пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази та виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12 серпня 2011 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» та підписала анкету-заяву № б/н від 12 серпня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що підтверджується копією анкети-заяви відповідача [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а. с. 14), витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а. с. 15), витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 16-39), випискою по рахунку (а. с. 49-62). Також судом встановлено, що відповідачу було відкрито рахунок та встановлено поточний кредитний ліміт, який в подальшому було як збільшено, так і зменшено, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а. с. 13). Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач станом на час подання позовної заяви ухиляється від виконання зобов`язань і має перед АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість. Згідно із наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 25 серпня 2020 року складає 17624 грн. 39 коп., яка складається з: 12979 грн. 91 коп. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 00 грн. 00 коп. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 12979 грн. 91 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 00 грн. 00 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 4644 грн. 48 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, 00 грн. 00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625; 00 грн. 00 коп. - нарахована пеня; 00 грн. 00 грн. - нараховано комісії (а. с. 11). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за тілом кредиту та заборгованість за відсотками. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, суд дійшов таких підстав. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За загальним правилом тіло кредиту - це та сума коштів, яку позичальник отримав від банку. У цю суму не входять відсотки за кредитом, комісійні, пеня і штрафи через прострочення, витрати на оформлення паперів за кредитом, страховка тощо. Так само, відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» затверджено стандартизовану форму паспорта споживчого кредиту, у якому відображено, що загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складається з тіла кредиту, відсотків, комісії та інших платежів. Відповідно до наданої довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (а. с. 13), з 21.10.2019 року відповідачу збільшено кредитний ліміт до 13 000 грн. Вказаний ліміт до часу звернення до суду з цим позовом не збільшувався, а лише зменшився до 0,00 грн. Згідно наданої Банком виписки по рахунку [PERSON] , після установлення кредитного ліміту 21.10.2019 року на суму 13 000 грн. відповідач періодично користувалася готівковими коштами з рахунку. Водночас, після кожного перевищення установленого ліміту у розмірі 13 000 грн. заборгованість за кредитом постійно зростала за рахунок списання відсотків на місяць на прострочену суму заборгованості, за рахунок щомісячних платежів та за рахунок пені. При цьому, з наданого Банком розрахунку заборгованості відповідача станом на 25 серпня 2020 року (а. с. 11) вбачається, що позивач, розрахував заборгованість позичальника за простроченим тілом кредиту і поточним тілом кредиту шляхом додавання відповідних нарахованих відсотків на загальну заборгованість за кредитним договором. Зважаючи на те, що наданий Банком розрахунок заборгованості (а. с. 11) не відображає реального руху коштів по картковому рахунку [PERSON] , не відображає реально отриману суму кредитних коштів від Банку з моменту підписання кредитного договору та повністю розраховані на суб`єктивний розсуд Банку, суд не бере до уваги вказаний розрахунок як доказ наявності у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 12979 грн. 91 коп. Водночас, на підтвердження обґрунтованості заявлених до стягнення сум коштів з відповідача Банк надав суду копію виписки по рахунку [PERSON] , ІПН [NUMBER] (а. с. 49-62). Вказаний письмовий доказ суд не бере до уваги як належний і допустимий, що відображає реальний рух коштів, зокрема суми коштів, які об`єктивно і дійсно було отримано (використано) відповідачем, і суми коштів, які постійно нараховувались як відсотки за прострочений кредит з огляду на наступне. Матеріалами справи підтверджено, що відповідно укладеного договору відповідач взяла на себе зобов`язання своєчасно та у повному обсязі здійснювати повернення кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами. Своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] не порушувала, що підтверджується наданими позивачем розрахунком заборгованості за договором №б/н від 12.08.2011 року, а саме, як зазначає [PERSON] у запереченнях та вбачається з наданої позивачем виписки по особовому рахунку, починаючи з 29.02.2006 року до 21.10.2019 року, вона користувалася кредитними коштами, сплачувала заборгованість за кредитом та відсотки за його користування та інші платежі (а. с. 49-62). Також, із поданої виписки з особового рахунку [PERSON] вбачається, що починаючи 21.10.2019 року з рахунку зафіксовано зняття кредитних коштів, на які в подальшому було здійснено відповідні нарахування. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що 20 жовтня 2019 року у [PERSON] викрали мобільних телефон разом із сім-карткою за номером « [NUMBER] », зазначений номер був під`єднаний до банківської картки АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 91-94). З інформації наданої позивачем, яка міститься у виписці з особового рахунку [PERSON] вбачається, що з рахунку відповідача, а саме з картки № [NUMBER] - 21.10.2019 року було перераховано кошти на ім`я [PERSON] у сумі 12500 грн., коментар до платежу купівля биткоинов (а. с. 49). 24.10.2019 року відповідач звернулась до керівництва АТ КБ «Приватбанк» із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення про незаконне списання грошових коштів із її банківської картки і про повернення незаконно списаних (перерахованих) грошових коштів з банківської картки [NUMBER] , однак АТ КБ «Приватбанк» порадив змінити ПІН-код платіжної картки, фінансовий телефон та пароль входу в Приват24, що підтверджується відповіддю банку на звернення [PERSON] від 06.11.2019 р. № 20.1.0.0.0/7-191024/5738 (а. с. 85), що було зроблено відповідачем 21 жовтня 2019 року з 11.40 год. до 11.47 год. відповідно до довідки від 30.01.2020 року № DQSK0BJU2TNV422O щодо здійснення перевипуску карток [PERSON] (а. с. 86). Окрім цього матеріалами, дослідженими судом, підтверджується звернення [PERSON] до Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 24.10.2019 року, де вона просить прийняти заходи до невідомої особи, яка 20 жовтня 2019 року таємно викрала, належне їй майно (а. с. 90). Пунктом 6.6 Правил користування платіжною картою передбачено, що у випадку виявлення факту несанкціонованого доступу до карткового рахунку через Інтернет, клієнт повинен подати заяву в банк з приводу вказаного питання. Банк в свою чергу представляє інтереси клієнта в міжнародній платіжній системі з питань повернення несанкціонованого списання суми. Згідно із ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБ України від 05 листопада 2014 року N 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Позивачем не доведено, що саме дії чи бездіяльність відповідача, тобто яким саме чином відповідач дав згоду (підтвердження) на проведення операції здійсненої 21.10.20219 року, що призвели до перерахування з її карткового рахунку грошових коштів в сумі 12500 грн. Також позивачем суду не надано обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за кредитом, а саме в сумі 17624,39 грн., якщо відповідно до наданої виписки по рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 27.08.2020 року сума перерахованих коштів складає 12500 грн. Положенням ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] виконала свої обов`язки перед банком щодо користування грошовими коштами, також повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку та звернулася до правоохоронних органів з приводу викрадення мобільного телефону та вчинення шахрайських дій з картковим рахунком. У свою чергу, позивачем не надано належних доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 20.06.2018 року № 691/699/16-ц, який відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаних норм права, а саме, відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Таким чином суд вважає, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача про цей факт, а також правоохоронні органи, врахувавши наявність кримінального провадження, яке закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, у межах якого встановлювалася особа, яка протиправно заволоділа майном позивача. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 12979 грн. 91 коп. не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів того, що зазначена заборгованість нарахована банком відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за відсотками, суд дійшов таких підстав. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Наведений висновок у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, підтверджує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за відсотками за користування кредитом нарахована по 25 серпня 2020 року включно. Однак, за наявними матеріалами справи не можливо встановити строк дії кредитного договору, оскільки в Анкеті-заяві № б/н від 12 серпня 2011 року сторонами він не був погоджений. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як невід`ємної частини спірного договору. Оскільки умови договору приєднання розроблені банком, то вони повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведеними до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих Умов та Правил надання банківських послуг, з якими він ознайомлений. У відповідності до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Як вбачається із матеріалів справи, в Анкеті-заяві позичальника № б/н від 12 серпня 2011 року не зазначена відсоткова ставка несвоєчасне погашення кредиту, а також будь-яких інших угод з цього приводу між сторонами, укладено не було. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, суд дійшов висновку, що в цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин 12 серпня 2011 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 23 вересня 2020 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», відсутність у Анкеті-заяві № б/н від 12 серпня 2011 року домовленості сторін про сплату пені, надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. При цьому, згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який міститься в матеріалах зазначено справи та не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 серпня 2011 року, шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату відсотків, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 4644 грн. 48 коп. не підлягають задоволенню. Відтак, через ненадання відповідних доказів, суд вимушений критично віднестись до посилань позивача щодо стягнення заборгованості, яку позивач просить стягнути з [PERSON] . Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки заявлені вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладено на позивача.

Outcome: dismissed