Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , правонаступником прав і обов`язків якої є [PERSON] , звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким: визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений 07 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за № 37. визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 4610160300:07:006:0148, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 07 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за № 33. скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , прийняте 13.06.2008 на підставі договору дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладеного 07 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 37; та скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 1729 в книзі 14 від 13.06.2008 на житловий будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 23250497. визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності серії ЯД № 499751 від 04.07.2008 на земельну ділянку кадастровий номер 4610160300:07:006:0148 площею 0,0435 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , виданий [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки серії ВКО № 056509 від 07.06.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 33 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01:08:438:00167км01-9. скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 4610160300:07:006:0148 площею 0,0435 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , яка проведена на підставі договору дарування земельної ділянки серії ВКО № 056509 від 07.06.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 33. визнати за [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , право власності на земельну ділянку з кадастровим № 4610160300:07:006:0148, що розташована за адресою [ADDRESS] , а також на будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] була власником зазначеної вище земельної ділянки та будинку, що розташовані за адресою [ADDRESS] . Крім того, з 1990 року була інвалідом ІІ групи, у 2008 році неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, а з 05.02.2008 знаходилась на обліку і лікуванні в Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері з діагнозом органічний маячний розлад. До 2015 року постійно проживала у зазначеному будинку, а після ампутації лівої ноги, що мало місце у лютому 2015 року переїхала проживати до своєї дочки, яка власне і здійснювала за нею догляд. У травні 2016 року вирішила повернутись до будинку [ADDRESS] , однак відповідач відмовився повернути ключі від будинку та повідомив, що є власником зазначеного будинку та земельної ділянки на підставі відповідних договорів дарування від 07.06.2008. Про існування вказаних договорів не пам`ятала, що пояснюється її тяжким станом здоров`я на момент їх укладення, а також наявністю психічних захворювань. Відтак, вказані договори окрім того, що позбавили [PERSON] житла, укладені нею в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відзиву на позовну заяву не надходило. Натомість, 15.09.2016 представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, вважаючи такий недоведеним в частині того, що [PERSON] не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, зазначає про те, що [PERSON] хоч і страждала численними захворюваннями, проте на момент укладення договору розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Також письмові заперечення проти позову надала третя особа ПН ЛМНО [PERSON] , якою посвідчувались оспорювані договори і яка зазначила, що перед їх посвідченням провела з [PERSON] попередню бесіду, роз`яснила їй про втрату права власності після підписання зазначених договорів і стан [PERSON] не викликав жодних сумнівів. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 11.07.2016 та була передана в провадження судді Грицка Р.Р. Одночасно з позовом подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок та земельну ділянку, а також заборони відповідачу їх відчужувати. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 12.07.2016 (а.с.17 т.1) відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду, оскільки за чинною на той час редакцією ЦПК України проведення попереднього судового засідання не було обов`язковим. Крім того, ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 12.07.2016 (а.с.18 т.1) задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0435 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок [ADDRESS] , а також заборонено [PERSON] розпоряджатися цим майном. Відомості про виконання зазначеної ухвали та закінчення виконавчого провадження надійшли на адресу суду 25.08.2016 (а.с.29-30 т.1). 09.09.2016 представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, із викладенням їх змісту в кінцевій редакції (а.с.35-37 т.1). Також, 14.09.2019 подав клопотання про витребування доказів та призначення судової психіатричної експертизи з питань можливості [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення оспорюваних правочинів (а.с.60-61 т.1). В свою чергу, 19.09.2016 [PERSON] подав клопотання про залучення його до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.41-42 т.1). Вказане клопотання мотивоване тим, що об`єкти нерухомого майна є предметом іпотеки на підставі відповідного договору від 05.03.2009, а він є іпотекодержателем. Ухвалою суду від 07.10.2016, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до журналу судового засідання (а.с.62 т.1) до участі в справі в якості третьої особи залучено [PERSON] . Після цього, ухвалою суду від 02.11.2016, яка також постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до журналу судового засідання (а.с.64 т.1) до участі в справі в якості третьої особи залучено ПН ЛМНО [PERSON] . Питання про витребування доказів та призначення експертизи залишено відкритими. Надалі ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16.01.2017 (а.с.79 т.1) витребувано з Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру медичну документацію щодо перебування [PERSON] на диспансерному обліку та лікуванні у зазначеному вище закладі з 05 лютого 2008 року по теперішній час. 16.02.2017 на адресу суду надійшла відповідь про те, що [PERSON] не числиться на обліку у Львівському клінічному психоневрологічному диспансері (а.с.96 т.1), а 24.02.2017 також надійшла медична карта хворої № 28-2008 (а.с.98 т.1). Вказана медична карта зберігається при матеріалах справи. Після цього ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14.03.2017 (а.с.101 т.1) у справі призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: чи страждала [PERSON] психічними захворюваннями станом на момент укладення оспорюваних договорів дарування, а саме 06-07 червня 2008 року? чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій та могла керувати ними під час підписання оспорюваних договорів дарування 06-07 червня 2008 року? чи вплинули призначені у зв`язку із наявними психічними захворюваннями психотропні препарати на психічний стан [PERSON] , зокрема, на пам`ять, увагу, зосередженість у період 06-07 червня 2008 року? Проведення експертизи доручено експертам-лікарям Львівської обласної психіатричної лікарні. В розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи та медичну документацію. Провадження у справі зупинено. Крім того, за відповідним клопотанням експерта судом витребувано у Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих ім. Ю. Липи медичну документацію відносно [PERSON] , де вона перебувала на лікуванні з 11.03.2008 по 28.03.2008, а у 2-го поліклінічного відділення комунальної 6-ї міської поліклініки м. Львова - медичну амбулаторну картку [PERSON] 01.06.2017 на адресу суду надійшов лист від Комунальної 6-ї поліклініки м. Львова (а.с.114 т.1) про відсутність амбулаторної картки [PERSON] у реєстратурі 2ПВ Ком.6МП, оскільки остання з лютого 2015 року проживає у дочки у м. Львові. Крім того, 08.06.2017 на адресу суду від КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю. Липи» надійшла медична картка № 3149 стаціонарного хворого [PERSON] (а.с.115 т.1). Листом від 09.06.2017 (а.с.118 т.1) вказана медична картка направлена на адресу експертної установи, а відносно амбулаторної картки [PERSON] повідомлено експертну установу про скерування відповідного листа представнику позивача щодо надання інформації про місцезнаходження амбулаторної картки [PERSON] (а.с.117 т.1). У зв`язку з припиненням повноважень судді Грицка Р.Р. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2017 (а.с.110-112 т.1) у справі проведено повторний автоматизований розподіл, після чого така передана в провадження судді Леньо С.І. За результатами проведеної судово-психіатричної експертизи 18.09.2017 на адресу суду надійшов відповідний висновок № 08/К від 19.08.2017 (а.с.121-124 т.1). У висновку експертами зазначено, що на даний час [PERSON] стійким хронічним психічним розладом не страждає. У зв`язку з протиречивими даними відповісти на питання у якому психічному стані перебувала [PERSON] у період укладення нею правочину у період 6-7 червня 2008 року та чи могла вона у цей час усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не надається можливим. Оскільки обставини, що викликали зупинення провадження відпали, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.09.2017 (а.с.125 т.1) провадження у справі відновлено. [INFO] позивач у справі [PERSON] померла, що стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.138 т.1). Враховуючи, що спірні правовідносини допускають правонаступництво ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.11.2017 (а.с.140 т.1) провадження у справі зупинено. На відповідний запит суду (а.с.149 т.1) ПН ЛМНО Барбуляк Х.М. скерувала до суду належним чином засвідчену копію документів, на підставі яких після смерті [PERSON] заведена спадкова справа (а.с.151-165 т.1). Вбачається, що протягом встановленого законом шестимісячного строку з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась лише [PERSON] (а.с.152 т.1). Відтак, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.09.2018 (а.с.167 т.1) провадження у справі поновлено та залучено [PERSON] до участі в справі як правонаступника позивача [PERSON] . Третя особа [PERSON] не погодився та подав заяву про закриття провадження у справі, вважаючи, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва (а.с.199 т.1). Він також просив скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.07.2016, про що подав відповідну заяву (а.с.208 т.1). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.01.2019 (а.с.229, 230-231 т.1) відмовлено в задоволенні заяви третьої особи про скасування заходів забезпечення позову. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07.02.2019 (а.с.241, 242 т.1) відмовлено в задоволенні заяви третьої особи про закриття провадження у справі. В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.04.2019 (а.с.10 т.2) витребувано у Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру копію медичної документації щодо перебування [PERSON] на диспансерному обліку та лікуванні у вказаному закладі з 05 лютого 2008 року по дату смерті [INFO] ; виписку з журналу реєстрації амбулаторних пацієнтів з 05 лютого 2008 року по 24 жовтня 2017 року щодо реєстрації звернень [PERSON] . На виконання вимог цієї ухвали 24.06.2019 на адресу суду надійшла копію Журналу консультативного обліку Личаківського району за 2008 рік (а.с.30-32 т.2), коли був здійснений запис першого звернення [PERSON] . Сама амбулаторна картка [PERSON] скерована до суду раніше. В судових засіданнях 11.06.2019, 18.06.2019 та 04.09.2019 суд допитав свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також позивача [PERSON] , про що раніше стороною позивача заявлялось відповідне клопотання (а.с.238 т.1), яке було задоволене ухвалою суду від 07.02.2019, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання (а.с.239 т.1). Крім того, в судовому засіданні 01.10.2019 в якості свідка допитано третю особу ПН ЛМНО [PERSON] та експерта [PERSON] , який був доповідачем під час складення висновку судово-психіатричного експерта № 08/К від 19.08.2017, про що третьою особою [PERSON] заявлялись відповідні клопотання (а.с.15, 16 т.2). Після цього за відповідним клопотанням представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2019 (а.с.56, 57-58 т.2) у справі призначено комплексну психолого-психіатричну посмертну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання. 1.Чи страждала [PERSON] психічними захворюваннями станом на момент укладення оспорюваних договорів дарування, а саме 06-07 червня 2008 року? 2.Чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій та чи могла керувати ними під час підписання оспорюваних договорів дарування, а саме 06-07 червня 2008 року? 3.Чи була схильна [PERSON] до методів психологічного впливу (навіювання, психічного насильства, шантажу, введення в оману тощо), станом на 06-07 червня 2008 року? 4.Чи властиві були [PERSON] певні особливості інтелектуальної, емоційної чи вольової сфери, які могли вплинути на прийняття рішення про укладення нею оспорюваних договорів 06-07 червня 2008 року? 5.Які фактори психологічного чи психіатричного характеру могли вплинути на підписання [PERSON] оспорюваних договорів 06-07 червня 2008 року? Проведення експертизи доручено експертам Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». В розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи з додатками. Провадження у справі зупинено. Не погоджуючись із зазначеною ухвалою третя особа [PERSON] оскаржив її в апеляційному порядку. Постановою Львівського апеляційного суду від 17.08.2020 (а.с.76-78 т.2) ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2019 залишена без змін. Висновок судово-психіатричного експерта № 31/К від 02.12.2020 надійшов на адресу суду 10.03.2021 (а.с.61-66 т.2). Згідно із зазначеним висновком, комісія експертів-психіатрів встановила, що [PERSON] на момент укладення договорів дарування 06-07 червня 2008 року страждала тяжким психічним захворюванням у формі органічного маячного (щизофреноподібного) розладу, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, за даними психологічного аналізу матеріалів справи, особливо покази свідків та медичної документації [PERSON] не встановлено, що на [PERSON] здійснювався психологічний тиск, під час підписання правочинів. Відтак, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15.03.2021 (а.с.67 т.2) провадження у справі поновлено. Суд забезпечив учасникам справи можливість ефективно представляти свою позицію в суді. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Також, з огляду на карантинні обмеження суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та за відповідним клопотанням відкладав судові засідання. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Представник позивача під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Попередньо, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти позову заперечує та просить в задоволенні такого відмовити. Третя особа [PERSON] , а також його повноважний представник під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили, вважаючи, що позов має штучний характер, який подано з метою ухилення відповідача від виконання грошового зобов`язання, предметом забезпечення якого є спірне майно і де відповідач є іпотекодавцем. Недобросовісність поведінки сторін підтверджується ще й тим, що вони є близькими особами - братом і сестрою ( [PERSON] - мама сторін), сам позов подано по спливу більше восьми років з моменту укладення договору і відповідач не заявив про пропуск строку позовної давності. Третя особа ПН ЛМНО [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Попередньо, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали медичної картки амбулаторного хворого № 28-2008, яка заведена Львівським обласним клінічним психоневрологічним диспансером, матеріали медичної картки стаціонарного хворого № 3149, яка заведена Львівським обласним госпіталем інвалідів війни та репресованих ім. Ю. Липи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка з кадастровим № 4610160300:07:006:0148, що розташована за адресою [ADDRESS] , а також на будинок [ADDRESS] . На підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 07.06.2008 (а.с.8, 9 т.1), вказану земельну ділянку та будинок [PERSON] подарувала відповідачу. На підставі вказаних договорів відповідач зареєстрував своє право власності на будинок [ADDRESS] , про що був зроблений запис № 1729 в книзі 14 від 13.06.2008 і що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.20 т.1), а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.38 т.1). На підставі договору дарування земельної ділянки він також отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 499751 (а.с.39 т.1), яка розташована за адресою [ADDRESS] . Суду відомо, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка є предметом іпотеки згідно відповідного договору іпотеки від 05.03.2009 (а.с.43-48 т.1). Іпотекодержателем за таким договором є третя особа [PERSON] , іпотекодавцем - відповідач [PERSON] , позичальником - [PERSON] . Додатковим договором № 1 від 16.09.2009 до договору іпотеки внесено зміни щодо строків виконання основного зобов`язання. [PERSON] вважаючи, що укладення договорів дарування не відповідало її внутрішній волі звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій та чи могла вона керувати ними в момент вчинення оспорюваних правочинів. При цьому, це не означає, що при вирішенні цього питання суд формально обмежиться висновками судової експертизи. Він вирішить це питання у світлі справи в цілому з огляду на загальний контекст, характер спірних правовідносин, а також врахує особисту ситуацію сторін договору. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У статті 717 ЦК України вказано, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину. Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому, діє презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказано, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд найперше звертає увагу, що як він уже зазначав вище, за результатами експертного дослідження встановлена психічна неспроможність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок наявності у неї тяжкого психічного захворювання у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу. При цьому, як вбачається з дослідницької частини цього висновку, комісія експертів психіатрів проаналізувала наявну медичну документацію та врахувала, що [PERSON] з 2008 року п`ять разів оглядалась лікарем психіатром. Вперше - 05.02.2008, скаржилась, серед іншого, на головні болі, тривогу, неспокій, страх, розгубленість, відчуття, що за пацієнткою слідкують невідомі, переставляють речі в кімнаті. Діагноз - органічний маячний розлад. Аналогічні обставини та діагноз встановлені під час другого, третього, четвертого та п`ятого оглядів лікаря-психіатра. Позивач [PERSON] , яка є донькою [PERSON] і яка з її згоди була допитана в судовому засіданні як свідок суду пояснила, що вперше психічні розлади в її мами почалися з`являтись після смерті чоловіка. Мама була тривожною, говорила про те, що її чоловік приходить до неї після смерті. Також, могла запросити подругу додому і після цього її не пустити. Переживала, що у неї заберуть будинок. Свідок [PERSON] , який є чоловіком позивача надав аналогічні покази та підтвердив, що неодноразово ночував в будинку та був очевидцем дивної поведінки [PERSON] . Остання путала його з сином, ховала документи по хаті. Інколи, могла цілий день перебувати в дивному стані. Свідок [PERSON] , яка є племінницею [PERSON] , а також її чоловік - [PERSON] під час допиту в суді пояснили, що особисто знали [PERSON] і після смерті її чоловіка у неї погіршився психічний стан. Періодично [PERSON] поводила себе дивно, не впізнавала їх, була тривожною, постійно переживала що її обкрадають. Аналогічні за змістом покази надав свідок [PERSON] та [PERSON] , які також були особисто знайомі з [PERSON] . Експерти, як вбачається, також врахували покази цих свідків під час надання висновку від 02.12.2020. В свою чергу, свідок [PERSON] , яка як приватний нотаріус посвідчувала оспорювані договори і яка одночасно є сусідкою [PERSON] суду пояснила, що перед посвідченням таких договорів у неї не виникало сумнівів в дієздатності останньої і [PERSON] дійсно мала намір подарувати житло. До таких показів суд ставиться критично, оскільки такі по-перше, не узгоджуються з іншими зібраними доказами, а по-друге, що найголовніше, суперечать особистій ситуації [PERSON] . Так, на момент посвідчення оспорюваних договорів [PERSON] було понад 81 рік і навіть якщо відкинути психологічні захворювання, остання мала ряд інших супутніх захворювань та була інвалідом ІІ, групи, що стверджується копією відповідної довідки (а.с.10 т.1). Крім того, відповідно до встановлених обставин справи, подарований будинок та земельна ділянка були єдиним житлом [PERSON] і ніщо не свідчить про те, що після відчуження вказаного майна [PERSON] мала інше місце проживання. Більше того, навіть після відчуження цього майна [PERSON] продовжувала значитись зареєстрованою за адресою [ADDRESS] , що стверджується копією відповідної довідки (а.с.161 т.1). На думку суду, такі обставини в поєднанні з іншими доказами та експертним висновком ставлять під сумнів правдивість свідка [PERSON] про наявність у [PERSON] дійсного волевиявлення на відчуження єдиного житла. В свою чергу, що стосується розбіжностей у висновках, де за результатами першого експертного дослідження не вдалось встановити психічний стан [PERSON] , то суд не вважає, що вказана обставина ставить під сумнів достовірність другого експертного висновку, оскільки як повідомив допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] , який був доповідачем під час складення цього висновку, на момент його складення у них не було допиту свідків, а медична документація містила розбіжні дані, що в свою чергу, враховуючи протиречиві дані не давало можливості надати категоричну відповідь про психічний стан [PERSON] . Натомість, експерт Роп`як О.А., який був доповідачем під час складення другого висновку суду пояснив, що на момент його складення протиречиві дані першого висновку були усунуті. Зрештою, не слід забувати, що співавтором другого висновку є також експерт [PERSON] , який як уже зазначалось вище був доповідачем під час складення першого висновку. Таким чином, суд вважає доведеним, що в момент укладення спірних правочинів існувала абсолютна неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що в свою чергу, свідчить про відсутність у неї такого волевиявлення, а отже, є підставою для визнання правочинів недійсними. Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, згідно пункту дев`ятого частини першої цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За змістом наведених норм державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Аналогічний висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 (справа № 680/214/16-ц). Таким чином, реєстрація права власності є похідним від виникнення права власності, а оскільки у справі яка розглядається спірні договори визнаються недійсними, до задоволення підлягає вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, а також виданого на підставі договору дарування державного акту на земельну ділянку. Що ж стосується аргументів третьої особи про недобросовісну поведінку сторін справи, яка направлена на ухилення виконання грошового зобов`язання, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Дійсно, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.10.2021 у справі № 591/3523/20 зазначено, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). У справі яка розглядається недобросовісність поведінки сторін повинна розглядатись з огляду на особисту ситуацію третьої особи як іпотекодержателя і на думку суду, ніщо не свідчить про те, що сторони використали цей приватно-правовий інструментарій. Так, в межах даної справи питання недійсності договорів іпотеки не розглядається, тоді у справі № 463/3892/17 суд відмовив в задоволенні позову третьої особи про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав, які жодним чином не пов`язані з питанням дійсності договору іпотеки чи договорів дарування. На думку суду, в межах даної справи факт використання приватно-правового інструментарію для уникнення сплати боргу не знайшов свого підтвердження, що відповідно, виключає можливість відмови в задоволенні позову з цих підстав. Таким чином, суд заходить доведеним факт укладення оспорюваних правочинів в момент, коли [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок чого ухвалює рішення про задоволення позову в частині визнання таких договорів недійсними та скасуванні державної реєстрації права власності та державного акту на земельну ділянку. В свою чергу, в задоволенні вимог про визнання права власності слід відмовити. Зокрема, станом на даний час [PERSON] померла, а отже, визнання за позивачем права власності на майно можливе виключно в порядку спадкування. Однак, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 227/3750/19 (постанова від 22.09.2021) визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. У справі яка розглядається відмова нотаріуса в оформленні спадкових прав не є предметом судової перевірки, що відповідно, виключає можливість задоволення вимоги про визнання права власності на нерухоме майно та одночасно, не позбавляє позивача можливості оформити таке право в порядку спадкування. Щодо судових витрат. Частино першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно п. 3 ч. 2 цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. [PERSON] при пред`явленні позову надала копію відповідного посвідчення про наявність у неї інвалідності ІІ групи, внаслідок чого вона звільнена від сплати судового збору. Згідно пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. В свою чергу, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено, що мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2016 року становить 1378 грн. Відтак, за пред`явлення однієї вимоги підлягає сплаті судовий збір в розмірі 551,20 грн. (1378 * 0,4 = 551,20). Вимога про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку на думку суду нерозривно пов`язана з вимогою про визнання недійсним правочину, на підставі якого такий державний акт видано. Тому, таку позовну вимогу слід розцінювати як одну, а загалом суд задоволив чотири вимоги немайнового характеру. Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору такий пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача безпосередньо в дохід держави, що становить 2204,80 грн. Крім того, при пред`явленні позову також було подано заяву про його забезпечення, яка задоволена ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.07.2016. Відтак, за ставками, які були чинним на момент пред`явлення позову з відповідача в дохід держави також належить стягнути судовий збір в розмірі 275,60 грн., який в силу вимог пп. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягав сплаті за подання заяви про забезпечення позову. Загалом, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 2480,40 грн. В своїй першій заяві по суті справи, а також під час розгляду справи позивач не повідомляла орієнтовного розрахунку судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Крім того, вона також не подала доказів про такі витрати до завершення розгляду справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. Відповідач також не повідомляв під час розгляду справи орієнтовного розрахунку судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Крім того, він також не подав доказів про такі витрати до завершення розгляду справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат пропорційно відхиленій частині позовних вимог. Аналогічною є позиція суду відносно третіх осіб, які також не подали доказів про понесені судові витрати та не повідомляли суд про їх розмір. На підставі наведеного та

Outcome: partial