Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач, в інтересах малолітніх дітей - [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права на житло. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є матір'ю двох малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON]. Разом з нею у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та фактично мешкають [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Загальна площа житлового будинку складає 90,4 кв. м, зокрема в будинку є 3 житлові кімнати площею 12,7 кв.м, 11,4 кв.м, 22,6 кв.м (загальна площа житлових кімнат складає 46,7 кв.м), площа кухні 16,9 кв.м, коридору 10,2 кв.м, передпокою 9,3 кв.м, туалету 2,4 кв.м, ванної 4,9 кв.м. Співвласниками житлового будинку є вона, [PERSON] та відповідач [PERSON] (по 1/3) частині. У квартирі [ADDRESS], в житловій кімнаті площею 12,7 кв.м мешкають малолітні діти [PERSON], [PERSON], в кімнаті площею 22,6 кв.м мешкає позивач, а в кімнаті 11,4 кв.м мешкає відповідач [PERSON] До Солонянського районного суду у 2012 році звернувся відповідач, який є батьком малолітніх дітей з позовом про визначення порядку користування майном, та прохав суд виділити йому для власного проживання житлову кімнату площею 12,7 кв.м, оскільки він є співвласником спірного майна. При цьому він не враховує, що в житловій кімнаті, яку відповідач просив виділити йому для користування, мешкають двоє його малолітніх дітей, що підтверджується рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року. Позивач посилається на те, що відповідач не визнає право малолітніх дітей на житло, зокрема закріплену за дітьми для власного проживання кімнату площею 12,7 кв.м, а поселення відповідача до житлової кімнати розміром 12,7 кв.м приведе до обмеження малолітніх дітей у гарантованих правах на особисте життя, на достатній розвиток їх особистості, а фактична площа для дітей, визначена за згодою батьків та відповідача (співвласника) [PERSON] - зменшена, що є недопустимим. При цьому прохала врахувати, що [PERSON] не зареєстрований у спірний квартирі та в ній не проживає, має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання, площа якого є достатньою для реалізації його житлових прав та інтересів, у зв'язку з чим прохала визнати за малолітніми [PERSON], [PERSON] право на користування житловою кімнатою площею 12.7 кв.м, у квартирі [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним до [PERSON], [PERSON], третя особа - Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області як орган опіки та піклування про встановлення сервітуту. На обґрунтування зустрічного позову зазначив, згідно свідоцтва про право власності від б/н від 08 листопада 2011 року йому, [PERSON], [PERSON] у рівних частках по 1/3 частині належить квартира [ADDRESS] загальною площею 90,4 кв.м, житловою площею 46,7 кв.м, коридор 10,2 кв.м, передпокій 9,3 кв.м, жила кімната 12,7 кв.м, жила кімната 11,4 кв.м, жила кімната 22,6 кв.м, кухня 16,9 кв.м, ванна 4,9 кв.м, вбиральня 2,4 кв.м, частина сараю «Б», частина огорожі «В» та огорожа 1, яка розташована на земельній ділянці площею 600 кв.м. Відповідно до рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2011 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], та згідно рішення Солонянського районного суду від 16 грудня 2014 року у справі №192/2263/14 з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 11 вересня 2014 року, до досягнення ними повноліття. Після розірвання шлюбу у 2011 році між [PERSON] та [PERSON], відповідно до рішення комісії органу опіки та піклування Солонянського району було визначено місце проживання дітей - за місцем проживання матері та встановлено порядок спілкування батька з дітьми. Оскільки [PERSON] не дозволяла йому, як співвласнику квартири користуватися належною 1/3 частиною, тому він змушений був звернутися з позовом до суду про встановлення порядку користування квартирою. Згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 04 червня 2016 року у справі №0438/1139/2012 позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області про визначення ідеальної частки у спільній квартирі, встановлення порядку користування спільною квартирою, зобов'язання надати доступ та не чинити перешкод у користуванні спільною квартирою, стягнення компенсації зменшення частки у квартирі, було задоволено частково. Визначено порядок користування приміщенням в квартирі [ADDRESS], що належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], а саме - виділено в користування [PERSON] жилу кімнату № 2-3 площею 12,7 кв.м, а в користуванні [PERSON] та [PERSON] залишено жилу кімнату № 2-5 площею 22,6 кв.м та жилу кімнату 2- площею 11,4 кв.м; частину передпокою 2-2 площею 4,7 кв.м, приміщення коридору 2-1 площею 10.2 кв. м, частини передпокою 2-2, площею 4,6 кв.м, кухні 2-6 площею 16,9 кв.м, ванну кімнату 2-7 площею 4,9 кв. м, туалет 2-8 площею 2,4 кв.м - залишено у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яке на даний час [PERSON] не виконує, та ігнорує право [PERSON] на користування квартирою відповідно до порядку встановленого рішенням суду не пускаючи його до квартири. Позивач за зустрічним позовом вважає, що користування належною йому на праві власності 1/3 частиною спірної квартири, в тому числі його малолітніми дітьми, які за рішенням органу опіки та піклування проживають з матір'ю [PERSON], яка отримує аліменти з їх батька [PERSON] у розмірі 1/3 всіх його доходів, можливе виключно на умовах встановлення сервітуту, за який [PERSON], окрім своєчасної оплати комунальних платежів, має сплачувати на користь [PERSON] квартирну плату (плату за користування житлом), розмір якої визначається власником. У зв'язку із фактичним користуванням [PERSON] належною [PERSON] власністю та відсутністю домовленості щодо безоплатного користування його 1/3 частиною квартири, є необхідне встановлення сервітуту на користування малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] його часткою у квартирі [ADDRESS], на умовах сплати [PERSON], матір'ю з якою проживають діти, квартирної плати у розмірі 30% прожиткового мінімуму встановленого законом на дитину відповідного віку, щодо кожної дитини, а саме згідно його розрахунку становить починаючи з 04 червня 2016 року по 01 грудня 2016 року в розмірі 5511 гривень 60 копійок. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року вказані позови було прийнято до спільного розгляду та об'єднано їх в одне провадження (а.с.104). Позивач [PERSON], яка була допитана в якості свідка в судовому засіданні 01 серпня 2017 року, в судових засіданнях 17 листопада 2016 року, 20 грудня 2016 року пояснила, що вона та відповідачі у справі - [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], в якій проживає вона зі своїми дітьми, двоє з яких є малолітніми. В квартирі є три житлові кімнати, які ізольовані одна від одної. Відповідач [PERSON], після їх розлучення в 2012 році звернувся до Солонянського районного суду з позовом про визначення його частки у спірній квартирі, який було задоволено частково, та виділено йому житлову кімнату розміром 12,7 кв.м в будинку, тобто саме ту в якій проживають їх двоє спільних малолітніх дітей. Після рішення суду відповідач [PERSON] неодноразово звертався до неї з погрозами щодо його вселення в житловий будинок зі своєю новою дружиною, але будь-яких дій щодо цього не вчиняв. У зв'язку з чим вона була змушена звернутися з позовом до суду про визнання права на житло її двох малолітніх дітей, які також є дітьми відповідача [PERSON], та які проживають з нею після їх розлучення, оскільки спільне проживання з відповідачем [PERSON] є неможливим. При цьому, після рішення суду відповідач альтернативи щодо місця проживання малолітніх дітей не пропонував, а лише сказав купити йому квартиру. Кімната, де на даний час проживають діти, та яка згідно рішення суду виділена відповідачеві, була переобладнана для дітей, там знаходиться двох етажне ліжко для дітей та всі інші необхідні речі та меблі. Їх спільний з відповідачем повнолітній син - [PERSON], проживає в іншій спальній кімнаті, яка раніше було їх з відповідачем кімнатою, а вона проживає в окремій кімнаті. Після розірвання шлюбу з відповідачем, орган опіки визначив порядок спілкування з дітьми для відповідача [PERSON] Одного разу він викрав дітей, але потім їй дітей повернули. Відповідач [PERSON] сам покинув родину та одружився з іншою жінкою, участі у вихованні дітей майже не приймає, лише інколи відвідує їх, аліменти на їх утримання сплачує згідно рішення суду. Він проживає в іншому місці, має своє житло, а спільне їх проживання неможливе, оскільки в кімнаті, в яку він бажає вселитися, діти проживають з народження, а навіть він сам коли вони проживали разом та знаходилися в зареєстрованому шлюбу сказав, що дана кімната, буде для дітей. На даний час витрати щодо утримання спірної квартири несе вона та її старший син [PERSON], прохала задовольнити її позовні вимоги та визнати за малолітніми [PERSON], [PERSON] право на користування житловою кімнатою площею 12.7 кв.м, у квартирі [ADDRESS]. Прохала відмовити в повному обсязі в задоволенні зустрічної позовної заяви. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2015 року (а.с.36-37), яка належним чином повідомлена про день та час розгляду справи (а.с.181) в судове засідання 01 серпня 2017 року не з'явилася. В судових засіданнях 22 липня 2016 року, 30 вересня 2016 року позовні вимоги підтримала та прохала їх задовольнити. В судове засідання 01 серпня 2017 року [PERSON] не з'явилася, про причину неявки суд не повідомила, у зв'язку з чим за згодою позивача, розгляд справи було проведено у відсутність її представника. Відповідач [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні 01 серпня 2017 року як свідок, в судових засідання 22 липня 2016 року, 30 вересня 2016 року, 17 листопада 2016 року, 20 грудня 2016 року, 01 серпня 2017 року позовні вимоги по первісному позову не визнав та прохав відмовити в його задоволенні. Пояснив, що з 2011 року після розірвання шлюбу він не проживає у спірний квартирі. Після подання позову до у 2012 році приїздив у будинок разом з експертом два рази, та один раз до дітей. Позивачка не дозволяє йому спілкуватися з дітьми. На даний час він проживає у [ADDRESS] у житловому будинку, який належить на праві власності його новій дружині, та він має бажання і можливість забрати дітей проживати до себе. Також зазначив, що в житловій кімнаті площею 12,7 кв.м, яка виділена йому згідно рішення суду, спочатку проживав їх повнолітній спільний син [PERSON], але після їх розлучення у 2011 році переїхав проживати до їх спільної з позивачкою кімнати. Ними спільно було прийнято рішення, щоб малолітні діти проживали в кімнаті площею 12,7 кв.м. Вважає, що діти мають право користуватися квартирою, як члени родини, але оскільки вони з ним не проживають, то необхідно встановити сервітут і позивачка повинна щомісячно сплачувати йому плату за користування його часткою у квартирі. Позивачка на даний час проживає в кімнаті площею 22,6 кв.м, яка є найбільшою кімнатою в будинку, тому вважає, що діти повинні проживати саме в цій кімнаті, а жити в його кімнаті, можуть лише тільки за умови встановлення сервітуту, розмір якого має визначити він як власник. Також зазначив, що коли вони отримали квартиру, він все робив сам, за грошові кошти які сам заробляв, всі витрачав на ремонт, також 1000 доларів США дала його мати. Коли він покинув позивачку, нічого з будинку не взяв, все залишив, забрав лише вантажний автомобіль, який потім віддав в якості розрахунку за проведений в будинку ремонт. Коли він подав позов до суду, то претендував на найменшу кімнату у будинку, при цьому він знав, що в даній кімнаті проживають двоє його малолітніх дітей. Згідно письмових заперечень від 22 липня 2016 року (а.с. 40-42) зазначив, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню. Після розірвання шлюбу з позивачкою у 2011 році, відповідно до рішення комісії органу опіки та піклування Солонянського району, місце проживання дітей було визнано за місцем проживання матері [PERSON], та встановлено порядок спілкування батька з дітьми. В 2012 році [PERSON] до Солонянського районного суду було подано позов про встановлення порядку користування його часткою. Згідно свідоцтва про право власності б/н від 08 листопада 2011 року йому належить 1/3 частина квартири [ADDRESS], оскільки позивач перешкоджала йому не тільки спілкуватися з дітьми, але й користуватися своєю часткою у квартирі. Згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року його позов було задоволено частково, та визначено порядок користування приміщеннями у квартирі, що належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно мотивувальної частини рішення судом було враховані твердження [PERSON] про те, що виділення [PERSON] у користування кімнати 2-3 прощею 12,7 кв.м, у якій фактично мешкають малолітні діти, порушує права малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], але в той же час суд їх знайшов неспроможними, оскільки відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання дітей у віці до 14 років є місце проживання їх батьків та за приписом ст. 141 Сімейного кодексу України, батьки мають відносно дитини рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Позивачем [PERSON] таке рішення суду оскаржено не було, як і іншими сторонами у справі, в тому числі органом опіки та піклування, представник якого під час судового засідання зазначав, що права дітей будуть порушені лише якщо відбудеться відчуження квартири або її частки. Дані обставини свідчать, що судом були враховані права малолітніх дітей та визначаючи право [PERSON] на користування часткою квартири, а також встановлюючи порядок користування квартирою, суд виходив з того, що мешкання малолітніх дітей з батьком в одній квартирі не порушує їх права, а навпаки відповідає вимогам закону, оскільки батьки відносно своїх дітей мають рівні права та обов'язки. На даний час позивач [PERSON] разом з малолітніми дітьми та [PERSON] продовжує проживати у квартирі без жодних утискань з боку [PERSON], але сама ігнорує його право на користування квартирою. Тому вважає, що оскільки позивачка перешкоджає йому користуватися належною йому часткою у квартирі, то необхідно встановити сервітут, за який користувач (позивач), окрім своєчасної оплати комунальних платежів, має сплачувати на користь власника ([PERSON].) квартирну плату (плату за користування житлом), розмір якої визначається власником. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 22 липня 2014 року (а.с.38), в судове засідання 01 серпня 2017 року не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. В судових засіданнях 22 липня 2016 року, 30 вересня 2016 року, 17 листопада 2016 року, 20 грудня 2017 року позовні вимоги за первісним позовом не визнав, прохав відмовити в задоволення позову. Пояснив, що після ухвалення рішення Солонянським районним судом Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року сторонами вона оскаржено не було, набрало чинності, що свідчить про повну згоду з ним, в тому числі і позивача. Вважає, що у дітей право користування виникло у зв'язку з тим, що батьки є власниками будинку, а оскільки малолітні діти проживають з матір'ю, то повинні проживати в кімнаті площею 16 кв.м, або 22,6 кв.м. Відповідач [PERSON], який був допитаний в якості свідка в судовому засіданні 01 серпня 2017 року, пояснив, що в кімнаті площею 12,7 кв.м, де на даний час проживають малолітні діти, та яка згідно рішення суду були виділена відповідачеві [PERSON], свого часу проживав він. На даний час він проживає в [ADDRESS], разом зі своєю матір'ю [PERSON], яка є позивачем за первісним позовом, та малолітніми братами [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Витрати по утриманню квартири він несе разом зі своєю матір'ю, а саме зі стипендії яку він отримує, вони сплачують комунальні послуги. Позовні вимоги [PERSON] не визнав, оскільки малолітні два його брати, є також і рідними дітьми відповідача [PERSON], їх немає куди виселити. Крім того, зазначив, що приблизно в 2013-2014 роках, ним було подано позов до суду про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на його утримання до досягненням ним 23-х років на період його навчання. До цього часу відповідач надавав йому грошові кошти щомісячно в 2010-2011 роках по 800 гривень, а також оплатив його курси та проживання в гуртожитку строком на один рік, а в м.Хмельницьку купив йому одяг, та братам купував подарунки, одяг. На даний час він зареєстрований вже шість років у гуртожитку. Заперечував проти задоволення зустрічного позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 04 березня 2015 року (а.с.39), в судове засідання 01 серпня 2017 року не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. В судовому засіданні 22 липня 2016 року, 30 вересня 2016 року, 17 листопада 2016 року, 20 грудня 2016 року пояснив, що малолітні діти проживають в кімнаті площею 12,7 кв.м за згодою обох батьків, що свідчить про те, що сервітут, як право користування у дітей вже існує, як у членів сім'ї, воно безоплатне. Підстав для оплатного сервітуту на даний час не існує. Діти мають права, які не можуть бути порушені. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 04 березня 2015 року (а.с.39), в судовому засіданні 01 серпня 2017 року визнав вимоги за первісним позов, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник третьої особи - Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області як орган опіки та піклування, який належним чином повідомлений про день та час розгляду справи (а.с.185), в судове засідання не з'явилася. Згідно письмової заяви прохала проводити розгляд справи у відсутність представника органу опіки та піклування (а.с.191). Суд, заслухавши пояснення сторін допитаних в якості свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ч.1 ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] загальною площею 90,4 кв.м, житловою площею 46,7 кв.м, належить на праві спільної власності позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON], [PERSON] в рівних частках, що підтверджується належним чином завіреною копією свідоцтва про право власності на житло від 08.11.2001 року (а.с.26). Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року у справі № 0438/1139/2012 (а.с.73-76), яке набрало законної сили 04 червня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - орган опіки і піклування: Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визначення ідеальної частки у спільній квартирі, встановлення порядку користування спільною квартирою, зобов'язання надати доступ та не чинити перешкод у користуванні спільною квартирою, стягнення компенсації зменшення частки у спільній квартирі, був задоволений частково. Визначено [PERSON] ідеальну частку у спільній частковій власності: квартирі [ADDRESS]: 1/3. Визначено наступний порядок користування приміщеннями в квартирі [ADDRESS]: - виділено в користування [PERSON] жилу кімнату № 2-3 площею 12,7 кв.м; залишено в користуванні [PERSON] та [PERSON] жилу кімнату № 2-5 площею 22,6 кв.м та жилу кімнату 2- площею 11,4 кв.м; частину передпокою 2-2 площею 4,7 кв.м; залишено у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] приміщення: коридор 2-1 площею 10.2 кв. м, частини передпокою 2-2, площею 4,6 кв.м, кухні 2-6 площею 16,9 кв.м, ванну кімнату 2-7 площею 4,9 кв. м, туалет 2-8 площею 2,4 кв.м; зобов'язано [PERSON] виконати переобладнання в квартирі [ADDRESS]: встановити перегородку з дверним прорізом у приміщенні передпокою 2-2 (9,3 кв.м.) для влаштування двох приміщень - коридорів площею 4,6 кв.м. (під загальне користування (3К1) між трьома співвласниками по 1/3 частині), та площею 4,7 кв.м. У задоволенні решти позову [PERSON] відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили, а відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд вважає, що оскільки питання про визначення порядку користування житловою кімнатою площею № 2-3 площею 12,7 кв.м в квартирі [ADDRESS] розглядалося судом, в результаті судового розгляду було ухвалено рішення, яким право користування спірною кімнатою визнано за [PERSON], то правові підстави для задоволення первісного позову про визнання права користування за малолітніми дітьми сторін (а.с. 24,25) на вказану житлову кімнату задоволенню не підлягають, оскільки на час розгляду справи існує таке, що набрало законної сили рішення суду, яким право користування визнано за [PERSON] При цьому суд посилається на те, що як під час розгляду даного спору, так і під час ухвалення рішення суду у справі № 0438/1139/2012 було враховано думку представника органу опіки та піклування щодо прав малолітніх дітей на спірну квартиру. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають відносно дитини рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Користування батьком дітей кімнатою у спільній з матір'ю дітей та їхнім повнолітнім сином [PERSON] квартирі за таких обставин не може визнаватися таким, що порушує права дітей. Визнання позову представником відповідача [PERSON] не може бути підставою для його задоволення, оскільки судом встановлено, що правові підстави для задоволення первісного позову відсутні. Сервітутні відносини регулюються нормами стст.401-406 ЦК. Із зазначених норм вбачається, що сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.3 ст.402 ЦК спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, в неї відсутня підстава для звернення до суду. Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. Частиною 3 ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Суд зазначає, що оскільки позивач за зустрічним позовом не надав суду доказів звернення до позивачки за первісним позовом з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, то у нього відсутня підстава для звернення до суду. Крім того, судом було встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири [ADDRESS], а малолітні діти є їх спільними дітьми та вважаються членами сім'ї, проживають разом з матір'ю. Оскільки [PERSON] є співвласницею спірної квартири, як і [PERSON], які є батьками малолітніх дітей, то встановлення сервітуту неможливе з огляду на те, що нерухоме майно не є для будь-якого з них чужим нерухомим майном, а встановлення сервітуту можливо лише стосовно чужого нерухомого майна. У зв'язку з чим позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. У зв'язку з відмовою у задоволенні первісного та зустрічного позовів, витрати сторін по сплаті судового збору покладаються на позивачів за первісним та зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed