Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів - прокуратури м. Дніпропетровська, прокуратури Дніпропетровської області та управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області, прохаючи суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби на його користь, грошової компенсації за заподіяну моральну шкоду у сумі 2670000 гривень (а.с. 1-8). У ході розгляду справи, ухвалою суду від 17 лютого 2016 року, до участі у розгляді справи залучено, як співвідповідача, Державну казначейську службу України (а.с. 101-102). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне. Так, 05 вересня 2011 року прокуратурою м. Дніпропетровська порушено кримінальну справу № 69119042 за ознаками складу злочинів, передбачених ст.ст. 191, 366 КК України. 15 червня 2012 року старшим слідчим прокуратури м. Дніпропетровська [PERSON] його було затримано у порядку ст. 115 КПК України. 25 червня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська йому запобіжним заходом обрано тримання під вартою. Під час досудового слідства у його помешканні проводилися обшуки. 05 вересня 2012 року старшим слідчим прокуратури м. Дніпропетровська [PERSON] йому предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 с. 27, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 209 КК України. 14 вересня 2012 року прокурором м. Дніпропетровська затверджено обвинувальний висновок по справі і її направлено до суду для розгляду по суті. 07 листопада 2013 року державним обвинувачем йому змінено обвинувачення з ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України на ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України. 20 листопада 2013 року Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області повернув справу прокурору м. Дніпропетровська для організації досудового розслідування. 28 січня 2014 року апеляційним судом м. Дніпропетровська йому змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Кримінальну справу № 69119042 із прокуратури м. Дніпропетровська направлено до СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області. 18 березня 2014 року відомості по вказаній кримінальній справі внесено до ЄРДР за № 12014040030000114. 28 березня 2015 року слідчим СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області Начиняним В.С. це кримінальне провадження, за погодженням із прокурором Іпатовим О.В., закрито за відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, тобто за обставинами, що реабілітують його. Він незаконно перебував під вартою з 15 червня 2012 року по 28 січня 2014 року, тобто у строк, що становить близько 20 місяців, і з того моменту, коли його притягли до кримінальної відповідальності, до того моменту, доки він не довів, що інкримінованих йому злочинів не вчиняв, пройшло більше трьох з половиною років. Однак, не дивлячись на це, за автоматизованими обліками МВС України він і далі є особою, яка притягується до кримінальної відповідальності, а прокуратура продовжує порушувати його особисті немайнові права. Внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності та тримання під вартою, йому було заподіяно значної моральної та матеріальної шкоди. Так, саме через порушення щодо нього кримінальної справи, його стали цуратися сусіди, співпрацівники та знайомі. Через це він втратив здоровий сон, став знервованим та напруженим, перебував у стані постійного стресу, тобто був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя та адекватно і повноцінно сприймати події, що відбувалися навколо. Також він позбувся можливості придбавати новий професійний досвід, розширювати соціальні контакти, активної та повноцінної життєдіяльності. Через здійснення на нього тиску з боку слідчих прокуратури, що постійно вимагали від нього зізнатися у вчиненні злочинів, які він не вчиняв, та внаслідок незаконного перебування його під вартою, йому спричинено інтенсивні негативні психоемоційні переживання, тобто моральні страждання. Виходячи з практики розгляду справ Європейським судом з прав людини, він оцінює завдані йому моральні страждання у грошовому вимірі, у наступних сумах: за його незаконне затримання слідчим прокуратури, враховуючи розмір відшкодування по справі Навального і Яшина проти РФ, виходячи з того, що суд зобовязав РФ сплатити кожній із зазначених осіб, на відшкодування моральної шкоди, яку завдано їх незаконним затриманням та порушенням права на особисту свободу і недоторканість, у сумі по 26000 євро, за незаконне затримання та арешт завдану йому моральну шкоду слід відшкодувати у сумі 650000 гривень; через те, що Європейський суд з прав людини у справі «Фельдман проти України» визначив розмір відшкодування за незаконне тримання під вартою у сумі 8000 євро, вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди за незаконне перебування під вартою строком близько 20 місяців, у сумі 200000 гривень; через те, що у справі «Пантелєєнко проти України» Європейський суд з прав людини, внаслідок незаконного обшуку у офісі заявника, стягнув на відшкодування моральної шкоди суму у 3000 євро, оцінює заподіяну йому внаслідок проведення у службовому приміщенні обшуку, моральну шкоду у сумі 75000 гривень; внаслідок того, що на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів ним було витрачено часу більше, ніж три з половиною роки, розмір заподіяної йому моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, він оцінює у 100000 гривень; внаслідок знищення його бізнесу, тому що за час перебування його під вартою постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року припинено існування юридичної особи ТОВ «Електромаш», яке він створив та розвивав, вважає, що розмір відшкодування за заподіяні йому моральні страждання повинен становити 500000 гривень; моральні страждання, викликані тим, що внаслідок незаконних дій стосовно нього обшуків, взяття та тримання під вартою, через перенесений стрес, його донька [PERSON], яка станом на червень 2012 року мала лише 13 років, захворіла на тяжку форму цукрового діабету та низку інших, супутніх захворювань, оцінює у 1000000 гривень; виходячи з того, що у справі «[PERSON] проти України» розмір заподіяної заявнику моральної шкоди внаслідок недотриманням органом досудового розслідування розумних строків склав 4800 євро, через те, що для винесення рішення про не вчинення ним інкримінованих злочинів, органу досудового розслідування знадобилося більше трьох з половиною років, він вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, викликаної невиправдано тривалим строком розгляду кримінального провадження, у сумі 120000 гривень; моральну шкоду, викликану незаконним накладенням арешту на його та членів його сімї майно, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка висловлена у справі «Волохи проти України», оцінює у 25000 гривень. Спираючись на норми ст. 4 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вважає, що має право на задоволення позову у повному обсязі. У судовому засіданні позивач свій позов підтримав, прохав задовольнити у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що при безпідставних обшуках, які проведено у нього вдома та на роботі, його навмисно принижували. Знаходження в умовах СІЗО для нього було нестерпним, так як там його неодноразово, на замовлення слідчого, піддавали забороненим методам досудового розслідування, щоб він визнав свою вину у вчиненні злочину. Неодноразово, з цією ж метою, вміщували у карцер. Ті знущання, які він поніс у СІЗО, призвели до того, що він втратив частину здоровя. Працівники органу досудового слідства вимагали від нього кошти за закриття кримінального провадження. Непоправної шкоди працівники прокуратури завдали здоровю його дитини доньки [PERSON], яка через перенесені нею стреси, викликані незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності та зміною, внаслідок цього, умов її життя, отримала невиліковну хворобу та інвалідність. Представник позивача також позов підтримав, прохав задовольнити у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні поясненням позивача та тексту позовної заяви. Представник відповідача - управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, звернувся до суду із письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с. 85-88). Прохав відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позов не містить вимог до управління. Так, відповідно до вимог підпункту 1 пункту 9 Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України. Таким чином, відшкодування шкоди, на підставі рішення суду, здійснюється з Державного бюджету України через органи казначейства, у межах бюджетних призначень, передбачених у Державному бюджеті України на 2015 рік, за бюджетною програмою КПКВ 3504030. Позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди та розрахунків завдання цієї шкоди у сумі 2670000 гривень. Спираючись на рішення Європейського суду з прав людини» у справі «Єрошкіна проти України» 2009 року, зазначив, що встановлення судом самого факту порушення прав позивача само по собі становить справедливу сатисфакцію у частині відшкодування моральної шкоди. Відповідач - Державна казначейська служба України, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але його представник до суду не зявився, письмових заяв та клопотань суду не надав (а.с. 135). Позивач, представник позивача та представник відповідача не заперечували проти судового розгляду справи за відсутності представника цього відповідача. Представник відповідача - прокуратури Дніпропетровської області, позов не визнала у повному обсязі, прохала відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Зазначила, що позивачем не надано ні доказів заподіяння йому моральної шкоди, ні належного обґрунтування її розміру. Відшкодовувати шкоду, заподіяну незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду, має Держава за рахунок коштів Державного бюджету, а не прокуратура, орган досудового слідства, яким, як вважає позивач, таку шкоду заподіяно. Вважає, що позивачем не надано достатніх, для того, щоб вони підлягали задоволенню, доказів обґрунтувань співвідношення характеру заподіяної йому моральної шкоди до розміру її відшкодування і він не повинен збагачуватися за кошти, отримані на відшкодування моральної шкоди. З цих підстав прохала відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача прокуратури м. Дніпропетровська, у судове засідання зявитися не може у звязку з ліквідацією цієї прокуратури. З цих підстав суд, спираючись на норму ч. 2 ст. 169 ЦПК України, розглянув справу по суті за відсутності представника цього відповідача та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами у межах, наданих сторонами, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 вересня 2012 року прокурором м. Дніпропетровська затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 69119042 по обвинуваченню, наряду з іншими, [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 209 КК України і справу направлено до суду для розгляду по суті (а.с. 16-18). Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року, кримінальну справу № 69119042 направлено прокурору м. Дніпропетровська для додаткового розслідування, запобіжний захід [PERSON] залишено у вигляді тримання під вартою (а.с. 31-42). Постановою державного обвинувача від 07 листопада 2013 року частково змінено кваліфікацію дій [PERSON] (а.с. 27-30). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2014 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги прокурора на повернення справи для додаткового розслідування, [PERSON] звільнено з-під варти з обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 43-44). На адресу прокурора м. Дніпропетровська 20 листопада 2013 року судом винесено окрему постанову для вжиття заходів реагування на виявлені судом порушення вимог законодавства при провадженні досудового слідства, зокрема щодо особистого обшуку [PERSON] та втратою слідчими частини майна [PERSON], яке вилучено при цьому обшуку (а.с. 45-46). Ухвалою апеляційного суду від 28 січня 2014 року, у задоволенні апеляційної скарги прокурора на окрему постанову від 20 листопада 2013 року відмовлено (а.с. 47-48). Постановою слідчого СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 17 листопада 2014 року, кримінальне провадження № 12014040030000114 закрито у звязку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а.с. 15). Постановою слідчого СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 28 березня 2015 року, кримінальне провадження № 12014040030000114 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 366 КК України; запобіжний захід, що обирався обвинуваченим по справі, у тому числі і [PERSON], скасовано; знято арешт, який було накладено на рухоме і нерухоме майно (а.с. 13-14). На протязі досудового слідства [PERSON] подавалися чисельні клопотання про зміну йому запобіжного заходу з приводу не вчинення ним інкримінованого йому злочину (а.с. 49-60). Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року, винесеною у скороченому провадженні, задоволено позов ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області та припинено юридичну особу ТОВ «Електромаш» з підстав неподання цією юридичною особою декларацій та бухгалтерських звітів протягом строку, більше ніж рік (а.с. 61-61). Згідно з медичною документацією, дитині - [PERSON], у вересні 2012 року вперше діагностовано захворювання на цукровий діабет, визнано такою, що підлягає пенсійному забезпеченню, як інвалід дитинства; захворювання виникло внаслідок перенесеного у вересні 2012 року стресу (а.с. 63-65, 113-121). Частина вилученого у [PERSON] при обшуку майна, працівниками прокуратури втрачена (а.с. 66-75). Судових витрат по справі немає. Згідно із вимогами ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Нормою ч. 4 ст. 62 Конституції України встановлено, що у разі скасування вироку суду, як неправосудного, держава відшкодовує матеріальну та моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.Відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, які особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у звязку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Нормою ч. 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного притягнення, як обвинуваченого, а згідно із вимогами ст. 3 цього ж Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно із вимогами ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, який узагальнив судову практику при розгляді судами справ цієї категорії у межах держави, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2008 року «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників», зі змінами, внесеним постановою № 45 від 30 січня 2013 року, рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ, виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабміном України порядку, шляхом списання у безспірному порядку присуджених сум. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Постановою слідчого СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 28 березня 2015 року, кримінальне провадження № 12014040030000114 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю у діях [PERSON] ознак складу злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 366 КК України; змінений йому апеляційним судом запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд - скасовано; арешт, який було накладено на рухоме і нерухоме майно - знято. На момент ухвалення рішення по справі суду не надано доказів скасування цієї постанови і тому він вважає її чинною. З тих підстав, що кримінальне провадження щодо [PERSON] про вчинення ним злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 366 КК України, закрито за відсутністю у його діях ознак складу цих злочинів, тобто з реабілітуючих підстав, його затримання, притягнення до кримінальної відповідальності у вигляді обвинувачення у вчиненні низки злочинів, обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також проведення за місцем його мешкання та роботи обшуків, є незаконними. Через те, що з моменту притягнення його до кримінальної відповідальності і до моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження сплинув значний проміжок часу, що перевищує три з половиною роки, суд вважає, що органом досудового слідства при проведенні розслідування не дотримано розумних строків здійснення слідства. Таким чином, особисті немайнові права позивача порушено органом дізнання та досудового слідства і з цих підстав вони підлягають судовому захисту. Внаслідок закриття кримінального провадження з підстав, що реабілітують [PERSON], він отримав право на відшкодування завданої йому діями органу досудового слідства, яким є прокуратура, та судом, моральної шкоди. Суд вважає загальновідомими, тобто такими, що не підлягають доказуванню, ті обставини, що внаслідок безпідставного притягнення фізичної особи до кримінальної відповідальності, її примусового затримання, позбавлення її волі шляхом обрання їй запобіжного заходу, розповсюдженням інформації про вчинення нею злочинів, внаслідок проведення у неї вдома та за місцем її роботи обшуків, тривалого проведення досудового слідства для доведення відсутності її вини у вчинені інкримінованих їй злочинів, захворювання дитини, викликане її стресовим станом, повязаним із притягненням батька до кримінальної відповідальності, а також припинення діяльності юридичної особи внаслідок знаходження її заставника та адміністратора під вартою, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, особі завдається моральна шкода. З цих підстав, суд приходить до висновку про те, що незаконні дії по затриманню відповідача, проведення у нього вдома та на роботі обшуків, притягнення його до кримінальної відповідальності та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, здійснення розслідування невиправдано тривалий термін, так як аргументи позивача про не вчинення ним злочину не були почуті органом досудового розслідування до тих пір, доки судом справу не було повернуто для додаткового розслідування та позивача не звільнено з-під варти, безумовно викликали у нього моральні страждання. Також, моральні страждання викликало тяжке захворювання дитини та припинення, внаслідок нездійснення господарської діяльності, створеного ним підприємства. Факти притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконне затримання та тривале утримання під вартою, перешкодили реалізації ним його життєвих планів, принизили його почуття власної честі та гідності перед особами, які є його знайомими, його активному соціальному функціонуванню. Також, у звязку з тим, що за місцем мешкання його та його родини, місцем його роботи, було проведено незаконні обшуки, позивач втратив відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також впевненість у тому, що правоохоронні органи є гарантами його та його родини безпеки від протиправних посягань. Втрата утвореного позивачем підприємства, яке функціонувало більше десяти років та було основою добробуту його родини, розуміння того, що хвороба його дитини викликана негараздами, повязаними із його особою при тому, що ніякого злочину він не вчиняв, безперечно завдали і продовжують завдавати позивачеві моральних страждань. З цих підстав суд приходить до висновку про наявність факту заподіяння позивачеві фізичних (перебування в умовах СІЗО) та моральних страждань органами дізнання та досудового слідства, а тому і про відшкодування заподіяння йому моральної шкоди. Разом з тим, суд не може погодитися із розміром відшкодування заподіяної позивачеві, внаслідок його незаконного затримання, проведення обшуків, притягнення до кримінальної відповідальності, тримання під вартою та порушенням розумних строків досудового слідства, припиненням діяльності створеного ним підприємства, моральної шкоди, у визначеному ним розмірі, внаслідок абсолютного не доведення ні ним, ні його представником, визначеного ним розміру. Посилання на практику Європейського суду з прав людини у частині розміру відшкодування моральної шкоди, не може бути прийнято судом, як керівництво до виконання, тому що обовязковим для суду є не розмір відшкодування моральної шкоди у конкретній справі, а правова позиція Європейського суду з прав людини при вирішенні кожної конкретної справи чи пілотного проекту. Тому, виходячи із засад розумності і справедливості, оцінивши вид, ступінь та тривалість протиправної поведінки працівників правоохоронних органів щодо позивача, через те, що позивачем не надано науково чи експертно обґрунтованого розміру стягнення моральної шкоди, про відшкодування якої він прохає, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у частині. Так, суд вважає, що розумними і справедливими будуть наступні розміри відшкодування позивачеві моральної шкоди: за незаконне затримання та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - 50000 гривень, за тривале незаконне тримання під вартою у сумі 200000 гривень, за незаконні обшуки 75000 гривень, за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності у сумі 100000 гривень, і за порушення органом досудового слідства розумних строків проведення досудового слідства у сумі 120000 гривень, за незаконне накладення арешту на його та його родини майно у сумі 10000 гривень. Разом з тим, суд вважає за можливе погодитись із розміром відшкодування позивачеві моральної шкоди у визначених ним розмірах за втрату ним підприємства, яке ним засновано та створено, через те, що саме воно було основою добробуту його родини, його ліквідація знаходиться у прямому причинному звязку із притягненням позивача до кримінальної відповідальності, і наразі такого джерела доходів, яким було це підприємство, він не має. Через це суд вважає за можливе стягнути на його користь кошти у сумі 250000 гривень, на відшкодування шкоди, завданої ліквідацією ТОВ «Електромаш». Також суд погоджується із розміром відшкодування позивачеві моральної шкоди, викликаної захворюванням, під час перебування його у СІЗО, його дитини, тому що вважає, що ця хвороба, у відповідності до медичного висновку, могла виникнуть внаслідок пережитого дитиною стресу через безпідставне притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Через захворювання його дитини, позивач не тільки переніс моральні страждання, але і продовжує їх відчувати щодень через її інвалідність. Тому, розмір відшкодування моральної шкоди за завдані позивачеві душевні страждання, викликані захворюванням та інвалідністю його дитини [PERSON], внаслідок розуміння нею безпідставності предявлених позивачеві обвинувачень у вчиненні злочинів та протиправності притягнення батька до кримінальної відповідальності, суд вважає залишити у визначеному позивачеві розмірі у 1000000 гривень. Таким чином, за підрахунками суду, загальна сума відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди становить 1805000 гривень. Кошти у цій сумі слід стягнути у визначений чинним законодавством України спосіб: шляхом зобовязання відповідача - Державної казначейської служби України, списати їх у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача. Суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідачів, якими позивач визначив прокуратуру м. Дніпропетровська та прокуратуру Дніпропетровської області, тому що згідно з вимогами чинного цивільного законодавства України, шкода, завдана позивачеві незаконними діями органу державної влади, відшкодовується Державою, незалежно від вини цього органу. У справі Державу представляє Державна казначейська служба України, а не прокуратура Дніпропетровської області та прокуратура м. Дніпропетровська, яка ліквідована. Також, через те, що управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області не є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України, позовні вимоги до нього безпідставні. Судові витрати слід віднести на рахунок Держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial