Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] \~пред`явила до\~суду позов\~до відповідача\~ [PERSON] \~про розірвання\~шлюбу,\~зареєстрованого 31\~грудня 2015\~року у\~Відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Тернопільського міського\~управління юстиції та стягнення із відповідача на її користь аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Від шлюбу [INFO] народився син [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, між ними втрачено почуття любові та поваги, що призвело до припинення між ними подружніх відносин, з жовтня 2018 року вони разом не проживають та припинили вести спільне господарство. Часто відповідач влаштовує конфлікти у присутності їх малолітнього сина, що негативно впливає на психологічний стан дитини. За таких обставин просить шлюб розірвати, проти примирення категорично заперечує, оскільки, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам,що мають істотне значення. Також вказує, що їх неповнолітній син [PERSON] , [INFO] проживає разом із нею) та перебуває на її утриманні. Відповідач,самоусунувся від свого батьківського обов`язку щодо утримання [PERSON] . Натомість вона невзмозі самостійно забезпечувати дитину усім необхідним, оскільки перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. Крім цього, зазначає, що [PERSON] офіційно працевлаштований, однак, їй невідоме його місце роботи та доходи. За вказаних обставин, покликаючись на те, що їх спільний син [PERSON] , [INFO] потребує належного матеріального утримання та вказуючи на фінансову можливість відповідача сплачувати аліменти, позивач просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак, її представник адвокат Середзінська Т.Ф. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала , що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Виклик відповідача [PERSON] здійснювався шляхом направлення судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання відповідача та публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 11 вересня 2019 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] не подавав. За вказаних обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Судом установлено: Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 31 грудня 2015 року, про що складено актовий запис №2436 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, яким 31 грудня 2015 року видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторін [INFO] народився син [PERSON] , про що складено актовий запис №1614 Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яким 22 лютого 2019 року повторно видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Спільне життя сторін не склалося, між ними втрачено почуття любові та поваги, що призвело до припинення між ними сімейних відносин, з жовтня 2018 року вони разом не проживають та припинили вести спільне господарство. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. У Постанові\~від 25\~вересня 2019\~року прийнятій\~у справі\~№755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Другої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~вказав,\~що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне: Довідкою №752 виданою 26 лютого 2019 року приватним підприємством «Наш дім» стверджується, що малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає разом із матір`ю (позивачем по справі) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як убачається із наказу Про вихід із соціальної відпустки Миронової Н [PERSON] , виданого Тернопільським обласним центром зайнятості 03 липня 2019 року, [PERSON] , фахівця з питань зайнятості І категорії відділу організації працевлаштування населення Тернопільського міськрайонного центру зайнятості вважати такою, що приступила до роботи, у зв`язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з [INFO] липня 2019 року, з посадовим окладом 4800 гривень на місяць. Згідно довідки про доходи, виданої 26 вересня 2019 року Тернопільським міськрайонним центром зайнятості [PERSON] працює у Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості та займає посаду: фахівець з питань зайнятості першої категорії, сума нарахованого доходу за період з березня 2019 року до серпня 2019 року складає 12564,97 гривень. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. У Постанові Верховного Суду прийнятій у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 755/14148/18,провадження №61-11325св19) Верховний Суд зауважив, що у разі спору про стягнення аліментів суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, оскільки неповнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] , так як відповідач [PERSON] є її батьком та на нього покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Разом із цим, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню із відповідача, беручи до уваги те, що обов`язок щодо утримання дітей покладається рівною мірою на обох батьків, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 травня 2019 року, і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: partial