Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з [PERSON] на користь позивача 16 135,00 грн. у зв'язку із невиконанням відповідачем рішення суду, розраховані позивачем за період з 1 І І по 31 ХІІ включно (1 275 грн.х12=16 500,00 грн.) (а.с. 4), мотивуючи позовну заяву тим, що 09 вересня 2014 року відповідач до канцелярії суду подавала свою заяву, в якій вона надала згоду виплатити йому 5500 грн. З врахуванням поданої заяви, суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача 16 024 грн. Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подала апеляційну скаргу, яка була відхилена апеляційним судом 24 березня 2015 року. 22 квітня 2015 року постановою ВП № 47360483 було відкрито виконавче провадження, про що було повідомлено боржника. 17 квітня 2015 року відповідач ознайомилась з ухвалою апеляційного суду та по рекомендації позивача намагалась виконати рішення суду, а саме повернути йому 16000 грн. Не бажаючи повернути позивачу кошти особисто відповідач залишила банківську картку з необхідною грошовою сумою своїй подрузі, але вона також не бажала повернути йому грошові кошти. З 17 квітня по 15 травня 2015 року відповідач виконувала ремонтні роботи в будинку своєї покійної матері та намагалась виплатити йому грошові кошти, на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року та ухвали апеляційного суду від 24 травня 2015 року. 26 грудня 2015 року відповідач прибула в Україну і знову намагалась виплатити борг про, що вона заявила в судовому засіданні від 15 січня 2016 року в справі під головуванням судді Ковальчук Л.М. по справі № 369/1333/15. В подальшому представник відповідача підготував клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в якому зазначив, що «лише 04 січня 2016 року відповідачу стало відомо про існування ухвали апеляційного суду від 24 березня 2015 року». Також, у клопотанні представник відповідача зазначив, що в 2013 році вона переїхала до Великобританії і повернулась лише 26 грудня 2015 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України були скасовані рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду. До даного часу борг спадкодавця, матері відповідача не повернуто, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 12.10.2017 року ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за прострочку повернення боргу. (а.с. 18) 30.11.2017 року ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області, передано цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за прострочку повернення боргу на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. (а.с. 26-27) 07.03.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за прострочення повернення боргу, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (а.с. 35-37) 19.06.2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого представник заперечує проти позову в повному обсязі. (а.с. 66-70) Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Як убачається з матеріалів справи, що 21 лютого 2002 року [PERSON] склала розписку про те, що взяла в борг у [PERSON] гроші в сумі 5500 грн. Борг зобов'язалася повернути в день продажу свого будинку за 17000 «у.о.», що знаходиться в [ADDRESS] в день продажу. За прострочку повернення боргу зобов'язалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми 5500 грн. (а. с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи копію заяви відповідача [PERSON], подану нею до Києво-Святошинського районного суду Київської області в межах розгляду цивільної справи № 369/1028/14-ц (а.с. 7), та представником відповідача [PERSON] відповідно до змісту поданого ним відзиву на досліджувану позовну заяву визнано факт розгляду Києво-Святошинським районним судом Київської області цивільної справи № 369/1028/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, що є фактичними обставинами, визнаними учасниками справи, які не підлягають доказуванню, за відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2017 року, уваленим по цивільній справі № 369/1028/14-ц, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29.11.2017 року, ухваленим по цивільній справі № 369/1028/14-ц, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2017 року змінено, виключивши із мотивувальної частини рішення таку підставу для відмови у задоволенні позову, як ненастання строку виконання договору позики. В решті рішення суду залишено без змін. Апеляційним судом Київської області встановлено, що в даній справі Києво-Святошинським районним судом Київської області від 21 жовтня 2014 року ухвалювалось рішення про задоволення позову. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року вказане рішення було залишене без змін. При цьому в ухвалі апеляційного суду було зазначено, що вартість спадкового будинку перевищує розмір боргу, а тому борг спадкодавця має бути повернутий спадкоємцем. Однак, вказані судові рішення були скасовані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 25 травня 2016 року. Зокрема в ухвалі ВССУ було зазначено, що встановлення об'єму та вартості спадкового майна становить предмет доказування у справах за позовами до спадкоємців про стягнення боргів спадкодавця, оскільки ці обставини визначають межу відповідальності спадкоємців. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обставин про те, на яке майно відкрилася спадщина після смерті спадкодвця та яка його вартість, не встановив, а тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Виконуючи ухвалу суду касаційної інстанції, суд першої інстанції при новому розгляді справи призначив у справі судову товарознавчу експертизу вартості спадкового майна. Однак позивач, на якого був покладений обов'язок оплатити експертизу, оплату не провів, внаслідок чого ухвала суду була повернута судовим експертом без виконання, а наданий позивачем доказ - звіт про оцінку майна є недопустимим, оскільки складений з порушенням вимог ч. 2 ст. 11 Закону № 2658-ІІІ «Про оцінку мана, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а тому не може бути покладений судом в основу рішення. В даному випадку допустимим доказом вартості спадкового майна в межах якої має спадкоємець повертати борги спадкодавця є або висновок експерта, зроблений на виконання ухвали суду про призначення експертизи, або звіт про оцінку майна, який надається власником або законним користувачем майна. Таких доказів матеріали справи не містять. Відповідно до частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене та відповідно до положення частини шостої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 29.11.2017 року, ухваленим по цивільній справі № 369/1028/14-ц. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України). Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов'язання за положенням статті 611 Цивільного кодексу України є серед іншого відшкодування збитків. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь 16 135,00 грн. у зв'язку із простроченням повернення боргу, розраховані позивачем у некоректній формі, а саме: за період з 1 І І по 31 ХІІІ включно (1 275 грн.х12=16 500,00 грн.) (а.с. 4) - оскільки позивачем не надано доказів наявності між сторонами спірних правовідносин боргових зобов'язань та/або рішення суду, яке набрало законної сили та за яким стягнуто з відповідача на користь позивача суми грошових коштів за порушення виконання зобов'язання, тому відсутні правові підстави для відшкодування шкоди за прострочення виконання зобов'язання за відсутності доказів наявності останнього. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за прострочення повернення боргу є необґрунтованим та безпідставним, тому задоволенню не підлягає в повному обсязі. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи звільнення позивача від сплати судового збору як інваліда ІІ групи (а.с. 5) та відмову у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed