Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» до звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про виселення. В обґрунтування позову зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 10.08.2005 р. уклали кредитний договір № ZPV0GK50080116. Відповідно до кредитного договору, банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 40 000,00 доларів США строком до 15.06.2026 р., а він зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] 10.08.2005 р. уклали договір іпотеки. Згідно з п. 33.3 договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 73,28 кв. м., житловою площею 45,40 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до п. 17.12 договору іпотеки від 10.08.2005 р. визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Даний обов`язок було порушено [PERSON] а саме, відповідно довідки від 03.02.2021 р. в предметі іпотеки, а саме квартири загальною площею 363,5 кв. м., житловою площею 73,28 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Таким чином, відповідачі зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства та не мають права користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Наявність осіб, зареєстрованих в квартирі, на яку звертається стягнення, впливає на її ціну та перешкоджає реалізації цього предмета іпотеки. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; зняти з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.03.2021 року провадження по справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання. 12.04.2021 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначачено, що всі особи, які зареєстровані в квартирі [PERSON] є членами його сім`ї, оскільки вони спільно проживають та ведуть спільне господарство, крім того не мають іншого житла, а тому проживають всі разом. Реєстрація дітей відбулась за реєстрацією проживання матері дітей. Позивач має право пред`являти вимоги про виселення з іпотечної квартири лише у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. В договорі іпотеки не прописані наслідки, які настають у разі невиконання іпотекодавцем п. 17.12 договору іпотеки. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. В даному випадку предмет іпотеки - квартира № 109 має загальну площу 109 м.кв., вона є постійним місцем проживання сім`ї, іншого житлового майна родина не має. Таким чином, звернення стягнення та виселення [PERSON] та його родини з іпотечної квартири є незаконним. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 28.04.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначачено, що [PERSON] та усі мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права на користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Посилання на звернення стягнення, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставним, адже предметом позову є виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки іпотекодавцем порушено умови договору іпотеки від 10.08.2005 р., а саме п. 17.12. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без участі представника АТ КБ «Приватбанк», на позові наполягає, просить задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляд справи повідомлені належним чином, заяв суду не надали. Представник третьої особи в судовому засіданні, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів, на підтвердження наявності у цих неповнолітніх дітей іншого житла та доказів, що спірне житлове приміщення було придбане [PERSON] за рахунок кредиту банку. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника третьої особи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.08.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ZPV0GK50080116, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 45 820,00 доларів США, строком до 10.08.2020 р., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки, комісії, в строки встановлені договором. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 10.08.2005 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 675, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., відповідно до умов якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, яке належить йому на праві власності, а саме квартиру [ADDRESS] . За положеннями пункту 17.12 іпотечного договору № 675 від 10.08.2005 року, іпотекодавець ( [PERSON] ) зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя (АТ КБ «ПриватБанк»). Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 03.02.2021 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та рішення суду. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 Конституції України). Правила, за якими визначається місце проживання фізичної особи, в тому числі дитини, передбачені ст. 29 ЦК України. Нормами сказаної статті Кодексу передбачено, зокрема, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно абз. 2 ст. 18 Закону «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом N4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2). Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33). Частиною 1 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтями 150, 156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Таким чином, необхідність реєстрації малолітніх дітей за місцем проживання батьків є обов`язком батьків або їх законних представників. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до п. 5 Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 р., батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Приписами ст. 9 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Системний аналіз перелічених вище норм права дає підстави для висновку, що норми статті 9 Закону України «Про іпотеку», а також положення іпотечного договору від 10 серпня 2005 року не можуть тлумачити як такі, що обмежують право спільного проживання іпотекодавця та членів його сім`ї у житлі, яке виступає предметом іпотеки. Законодавство не обумовлює реалізацію цього права батьків і дітей отриманням дозволу третіх осіб. В даному випадку малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не мали і не мають права власності на житло. Вони набули право користування зазначеним нерухомим майном як члени сім`ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігають це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. Умовами укладеного 10 серпня 2021 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] іпотечного договору не передбачено заборони проживання дітей разом з батьками, а реєстрація місця проживання дитини є обов`язком батьків. Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина 2 статті 156 ЖК Української РСР). Крім того, відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Згідно ч.3 ст.33 Закон, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Суду не надано доказів наявності, на час вирішення судом даного спору, судового рішення або виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до п. 26 Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 р., зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За загальним правилом, сформульованим у абз. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку, що у правовідносинах між іпотекодавдержателем та іпотекодавцем і членами його сім`ї, останні підлягають зняттю з реєстрації місця проживання, яке є предметом іпотеки, за наявності такого, що набрало рішення суду про виселення або добровільно. Позивачем не доведено, що реєстрація у квартирі по [ADDRESS] членів сім`ї іпотекодавця, двоє з яких є малолітні діти, порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя. Суд також звертає увагу, що ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Враховуючи вищевикладене, оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи та сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed