Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON], який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача ВМР про визнання за ним, а також неповнолітньою [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,042 га для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою м. Львів-Винники, вул. Стрілецька, 67, в порядку спадкування після смерті [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивач [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON], від якого у них народилась донька [PERSON] Дружина померла 02.09.2013р., після чого відкрилась спадщина, до складу якої увійшло спадкове майно, яке складається з будинку за адресою м. Львів-Винники, вул. Стрілецька, 67 та земельна ділянка площею 0,042 га, призначена для обслуговування будинку, на якій він розміщений. Будучи єдиними спадкоємцями першої черги за законом у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в результаті чого отримали свідоцтва про право на спадщину, яка складається з житлового будинку № 67 на вул. Стрілецькій, 67 у м. Львів-Винники. Однак, до складу спадщини не ввійшла земельна ділянка, на якій розміщений цей будинок площею 0,042 га. Така земельна ділянка належить спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2003р. За життя спадкодавець не зареєстрував права власності на вказану земельну ділянку, через що нотаріус не взмозі видати відповідного свідоцтва. За таких обставин справи, право власності в порядку спадкування просять визнати в судовому порядку. В судове засідання позивач та його представник не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від останнього надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача в судове засідання також не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заявою до суду справу просить слухати у його відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню виходячи з таких підстав. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с.6), [PERSON] померла 02.09.2013р. Остання, відповідно до копії свідоцтва про народження (а.с.5) була матірю неповнолітньої [PERSON], 18.10.2001р.н. 23.05.2014р., позивачем [PERSON], як чоловіком померлої, а також донькою померлої [PERSON], відповідно до ст. 1261 ЦК України отримано свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.10, 10а), згідно з якими кожен із спадкоємців успадкував по 1/2 частки житлового будинку за адресою м. Львів-Винники, вул. Стрілецька, 67 загальною площею 233,1 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу від 28.03.2003р. (а.с.7), спадкодавець окрім будинку придбав земельну ділянку площею 0,042 га, на якій розташований згаданий вище обєкт нерухомості. Вказана земельна ділянка передана у власність [PERSON] продавця за договором купівлі-продажу, згідно рішення ВК ВМР від 28.01.1997р. № 43 (а.с.8). За ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР, який був чинним на момент підписання договору купівлі-продажу, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Постановою КМУ від 27.02.1995р. № 150 «Про Концепцію розвитку житлово-комунального господарства в Україні», яка була чинною на момент купівлі-продажу земельної ділянки на законодавчому рівні впроваджено державну систему реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна. Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини, за правилами ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ч. 1 ст. 1268 ЦК України. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Обовязок спадкодавця за життя провести державну реєстрацію прав на нерухоме майно, виконання якого на момент купівлі земельної ділянки передбачалось Постановою КМУ від 27.02.1995р. № 150 «Про Концепцію розвитку житлово-комунального господарства в Україні» у даних правовідносинах лише засвідчує можливість розпорядження майном, однак не обмежує особу у праві на це майно, яке належить такій особі відповідно до актів цивільного законодавства та після смерті цієї особи переходить до спадкоємців. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Визнання права в цивільному законодавстві це спосіб захисту, який застосовується у випадку спору між субєктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між сторонами і відповідно наявності чи відсутності цивільного права та цивільного обовязку. Однак, слід зазначити, що в силу ст. ст. 8, 55, 124 Конституції України, цей спосіб захисту може застосовуватись не тільки за наявності спору, але й при невизначеності правового стану майна. Такий спосіб захисту здійснюється на підставі предявлення позову про визнання права власності, який може поєднувати не тільки правову вимогу визначення наявності чи відсутності правовідносин, а ще й вимогу про наявність чи відсутність цивільних прав та обовязків щодо майна. В даній справі спадкодавець ще за життя, отримавши право власності на земельну ділянку, не вчинив дій щодо реєстрації права власності, чим обмежив своїх спадкоємців у праві прийняття спадщини. Оскільки така обставина не спростовує права власності спадкодавця, а лише виключає можливість оформлення позивачамим своїх спадкових прав в позасудовому порядку, суд знаходить позовні вимоги підставними, та з метою захисту цих прав, ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі. За загальним правилом, закріпленим в ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Враховуючи, що в процесі спадкування право приватної власності спадкодавця для спадкоємців трансформується у право спільної часткової власності, оскільки в судовому засіданні не здобуто відомостей про усну домовленість спадкоємців щодо зміни розміру часток, з метою уникнення труднощів в процесі здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно, за позивачем та неповнолітньою [PERSON] слід визнати право власності на спірне майно по 1/2 частки за кожним, що не буде виходом за межі позовних вимог. З огляду на викладене,

Outcome: approved