Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Позивач в особі представника за довіреністю звернувся до суду із позовною заявою, якою просив суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки: [NUMBER]) на користь [PERSON] Мойсейовмча (ІПН № [NUMBER]) квартиру № 147 по пр. Науки (Леніна) 41/43 у м. Харкові, а також скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру № 147 по пр. Науки (Леніна) 41/43 у м. Харкові за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування вказаних вимог вказано про те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.10.2014 р. по цивільній справі № 638/9186/14-ц було задоволено уточнений позов [PERSON]: визнано недійсним (нікчемним) договір купівлі-продажу квартири від 28.05.2013 р. укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО - [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на квартиру №147 по пр. Леніна у м. Харкові; витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] вищезазначене нерухоме майно та скасовано державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру за [PERSON] Ухвалами апеляційного суду Харківської області від 11.12.2014 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.09.2015 р. вказане рішення було залишено без змін. У відповідності до положень ст. 61 ЦПК України обставини встановлені рішенням про належність квартири № 147 по пр. Науки (Леніна), 41/43 у м. Харкові спірного обєкту нерухомості на праві власності [PERSON] не потребують та не підлягають доказуванню Сторонами ти мають для суду преюдиційне значення. Після набрання рішенням законної сили [PERSON] з метою реєстрації за собою права власності на вищезазначений обєкт нерухомості звернувся з відповідною заявою до Реєстраційної служби ХМУЮ. За результатами розгляду даної заяви 06.03.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - [PERSON] було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Однією з причин відмови [PERSON] у реєстрації за ним права власності на квартиру [ADDRESS] було зазначено: «наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень, зокрема - номер запису про обтяження 8578067 від 02.02.2015 р. підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 46315526 від 31.01.2015 p.; вид обтяження: арешт нерухомого майна; обтяжувач: Дзержинський ВДВС ХМУЮ; особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON]». [PERSON], внаслідок наявності обтяжень був позбавлений можливості реалізувати своє право приватної власності, тому 30.09.2015 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про звільнення майна з-під арешту. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.02.2016 року по цивільній справі № 638/16646/15-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа Дзержинський ВДВС ХМУЮ про звільнення майна з -під арешту було задоволено частково. Спірну квартиру було звільнено з під арешту та заборони на відчуження, шляхом скасування даних обтяжень та заборон, які зареєстровані у Державному реєстрі прав на нерухоме майно за № 8578067. Після набрання вищезазначеним заочним рішенням законної сили Позивачем було перевірено інформацію про наявність у Державному реєстрі прав на нерухоме майно заборон, арештів та обтяжень. В результаті було встановлено, що станом на 12.05.2016 року право власності на спірну квартиру [ADDRESS] на підставі укладеного 29.10.2015 року договору купівлі-продажу перейшло від [PERSON] до іншої особи - [PERSON]. 19.05.2016 року Позивачу стало відомо, що 18.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу спірної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО - [PERSON] За таких умов вбачається, що незважаючи на що [PERSON] є власником спірної квартира, [PERSON] не маючи права продавати не належну йому квартиру, всупереч вимог діючого законодавства та протиправно продав її [PERSON] яка володіючи нею за відсутності належних правових підстав, 18.05.2016 р. продала квартиру [PERSON] Укладений між [PERSON] та [PERSON] правочин з відчуження квартири № 147 розташованої у м. Харкові по проспекту Леніна (Науки), 41/43 не відповідає вимогам чинного законодавці за України і є нікчемним за своєю правовою природою. Оскільки [PERSON] не мав права власності на спірну квартиру, то він не мав права її продавати будь-кому, а тому [PERSON] не набула права власності на спірну квартиру. Договір купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] є також нікчемним, оскільки [PERSON] не набула права власності на спірну квартиру і відповідно не мала права її відчужувати. [PERSON] має законне право вимагати від будь-яких осіб, які володіють спірною квартирою, повернути йому цю квартиру. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог та пояснив, що рішенням суду визнано нікчемним договір купівлі-продажу квартири від 28.05.2013 р. укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО - [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на квартиру №147 по пр. Леніна у м. Харкові; витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] вищезазначене нерухоме майно та скасовано державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру за [PERSON], рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції, разом із тим, предмет позову [PERSON] було відчужено на користь [PERSON], яка здійснила відчуження спірної квартири на користь [PERSON] На думку представника позивача договір є нікчемним, оскільки [PERSON] не набула права власності на квартиру. Представник відповідача проти позову заперечував, наполягав на тому, що відповідач є добросовісним набувачем, продавець була зареєстрована як власник квартири та правочин був посвідчений нотаріально. Третьою особою подано до суду заяву про слухання справи за її відсутності, пояснила, що її дії, на час посвідчення угоди купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], повністю відповідали чинному законодавству. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у звязку із наступним. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом зазначених правових норм зясуванню підлягають наступні питання: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, в силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому за змістом статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Ураховуючи вимоги статті 10 ЦПК України та виходячи зі змісту статті 388 ЦК України, власник зобовязаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбає майно в особи, якій не належить право його відчуження. Крім того, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 01.10.2014 року по справі № 638/9186/14-ц, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Харківської області від 11.12.2014 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.09.2015 р., задоволено уточнений позов [PERSON]: визнано недійсним (нікчемним) договір купівлі-продажу квартири від 28.05.2013 р. укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО - [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на квартиру №147 по пр. Леніна у м. Харкові; витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] вищезазначене нерухоме майно та скасовано державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру за [PERSON] У відповідності до положень ст. 61 ЦПК України обставини встановлені рішенням про належність квартири № 147 по пр. Науки (Леніна), 41/43 у м. Харкові спірного обєкту нерухомості на праві власності [PERSON] не потребують та не підлягають доказуванню Сторонами ти мають для суду преюдиційне значення. Після набрання рішенням законної сили [PERSON] з метою реєстрації за собою права власності на вищезазначений обєкт нерухомості звернувся з відповідною заявою до Реєстраційної служби ХМУЮ. За результатами розгляду даної заяви 06.03.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - [PERSON] було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Однією з причин відмови [PERSON] у реєстрації за ним права власності на квартиру [ADDRESS] було зазначено: «наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень, зокрема - номер запису про обтяження 8578067 від 02.02.2015 р. підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 46315526 від 31.01.2015 p.; вид обтяження: арешт нерухомого майна; обтяжувач: Дзержинський ВДВС ХМУЮ; особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON]». [PERSON], внаслідок наявності обтяжень був позбавлений можливості реалізувати своє право приватної власності, тому 30.09.2015 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про звільнення майна з-під арешту. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.02.2016 року по цивільній справі № 638/16646/15-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа Дзержинський ВДВС ХМУЮ про звільнення майна з -під арешту було задоволено частково. Спірну квартиру було звільнено з під арешту та заборони на відчуження, шляхом скасування даних обтяжень та заборон, які зареєстровані у Державному реєстрі прав на нерухоме майно за № 8578067. 29 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Договір посвідчено ПН ХМНО [PERSON] 19.05.2016 року Позивачу стало відомо, що 18.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу спірної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО - [PERSON] Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений нотаріусом відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій на якого покладено обовязок перевірки можливості укладення правочину та на момент підписання договору. Відповідно до ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зіст.330 ЦК України, майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно дост.388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зіст.236 ЦК України, правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Враховуючи те, що [PERSON] не мав права власності на спірну квартиру, то він не мав права її продавати будь-кому, а тому [PERSON] не могла набути право власності на спірну квартиру, у звязку із чим договір купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] є також нікчемним, оскільки [PERSON] не набула права власності на спірну квартиру і відповідно не мала права її відчужувати. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року (пров. № 6-53цс12) у справі за заявою Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах Київської обласної ради та Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Пунктом 3 частини 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначено в п. 4 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013, вирішуючи питання, повязані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, судам слід враховувати положення статті 330 ЦК, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Зокрема, відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Відповідно до ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстав і, зобовязана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати в д цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього кодексу). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що [PERSON], будучи обізнаним про рішення суду, яке набрало законної сили, про витребування з його володіння належної позивачу спірної квартири, незаконно здійснив його відчуження на користь [PERSON], яка здійснила відчуження спірної квартири на користь відповідача [PERSON] без достатніх правових підстав, у звязку із чим позов підлягає задоволенню. Долю судових витрат суд вирішує в порядку ст.. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved