Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») подав до суду позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 23.01.2013 у розмірі 19694,34 грн станом на 26.10.2020, з яких: 4582,35 грн заборгованість за кредитом; 3251,01 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 11860,98 грн - заборгованість за пенею, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.01.2013, відповідач отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 4582,35 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Проте відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, та іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 26.10.2020 заборгованість відповідача становить 19694,34 грн, з яких: 4582,35 грн заборгованість за кредитом; 3251,01 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 11860,98 грн - заборгованість за пенею. На підставі наведеного, та посилаючись на положення ст.527, 527, 530, 599, 1050, 1054 ЦК України, позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою судді Хемич О.Б. від 21.01.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Розгляд справи неодноразово відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалами суду від 22.02.2021, 09.03.2021, 25.03.2021, 08.04.2021, 14.04.2021 розгляд справи відкладався. Ухвалою судді Слиша А.Т. від 22.04.2021, що постановлена з урахуванням розпорядження керівника апарату Бориславського міського суду від 19.04.2021 про проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, вказану цивільну справу прийнято до провадження судді Слиша А.Т. та призначено судове засідання на 28 квітня 2021 року. У судове засідання 28 квітня 2021 року представник позивача не прибув, у матеріалах справи є клопотання представника позивача - Ляра Д.Ю. про розгляд справи за відсутності позивача, з якого також випливає, що позовні вимоги банку представник підтримує, проти заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення суду не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув двічі, належним чином (напідставі ч. 7, п. 4 ч. 8 та ч.11 ст. 128 ЦПК України) був повідомлений про дату, час і місце судових засідань, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, відповідно до якої: у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що 23 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої [PERSON] отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі в розмірі 4582,35 грн на строк 12 місяців з 23.01.2013 по 31.01.2014 під зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати 0,833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом в сумі 403,15грн. Дата останнього погашення заборгованості - 31.01.2014, що стверджується копією вказаної угоди. Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України в разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій угоді, Умовах і Правилах більше, ніж на 31 день за зобов`язаннями, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 343,84 грн. Для надання послуг банк видав позичальнику кредитну карту (п. 2.3 Генеральної угоди). Також в Генеральній угоді зазначено, що позичальник ознайомлений і погоджується з Умовами і правилами, підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк». Погодився, що вказана Генеральна угода разом із запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами і правилами, Тарифами становить між ним (позичальником) і банком кредитний договір. З моменту укладення договору відповідачу видано кредитну картку, строк дії якої - до серпня 2016 року, що стверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк». Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача: 23.01.2013 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 4582,35 гривень; з 06.04.2020 - 0,00 гривень. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у виді кредитного ліміту на платіжну картку. Проте відповідач у порушення взятих на себе зобов`язань суму боргу з кредиту не повернув. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також пеню. Зокрема, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 26.10.2020 становить 19694,34 грн, з яких: 4582,35 грн заборгованість за кредитом; 3251,01 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 11860,98 грн - заборгованість за пенею. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником, правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). З підписаної відповідачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23 січня 2013 року, випливає, що [PERSON] був ознайомлений з процентною ставкою за користування кредитом. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивач просить стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 26.01.2013 по 01.04.2020 в сумі 3251,01 грн із розрахунку 10% річних. Згідно з ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис частини 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну сплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У вказаних правовідносинах права позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що за Генеральною угодою строк кредитування і дата останнього погашення заборгованості є 31.01.2014. Строком погашення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих після 31.01.2014 (закінчення строку кредитування) в розмірі 10 % річних не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. При вирішенні позову у вказаній частині суд враховує позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі № 14-10цс18. У статті 1050 ЦК України зазначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У вказаній справі АТ КБ «ПриватБанк» не заявляв вимоги щодо стягнення сум на підставі ст. 625 ЦК України. З урахуванням наведеного підлягає до стягнення сума процентів за користування кредитом у розмірі 407,41 грн (розмір відсотків станом на 31.01.2014). Відповідно, не підлягає до стягнення сума процентів за користування кредитом у розмірі 2843,60 грн, що нараховано за період з 31.01.2014 по 01.04.2020. Таким чином, позов у цій частині підлягає до часткового задоволення. Крім цього, позивач ставить питання про стягнення з відповідача 11860,98 грн заборгованості за пенею. Вирішуючи позов у цій частині, суд зазначає таке. Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди в разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожен день прострочення. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України). Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У підписаній відповідачем Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23 січня 2013 року відсутні умови договору щодо розміру відповідальності у вигляді пені, натомість зазначено про те, що такий розмір вказаний в Умовах і правилах. Зокрема, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині (стягнення пені), в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, послався на Витяг з Тарифів, а також Умов та Правил надання банківських послуг», що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Проте надані позивачем суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису позичальника (відповідача). Витяг з Тарифів не містить відомостей про те, який саме вид кредитної картки, що вказаний у тарифах, був обраний відповідачем. Відтак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими документами відповідач ознайомився та погодився з такими, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23 січня 2013 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме в зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, а тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 23.01.2013. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У вказаному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин положення ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (23.01.2013) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк (щодо встановлення відповідальності у вигляді пені). Отже суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, чи інших видів відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що є обов`язковими для застосування у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Оскільки за положеннями ч.5 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд не приймає надані позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як підставу нарахування та стягнення пені у вказаному позивачем розмірі. Відповідно, суму заборгованості за пенею слід вважати здійсненою без дотримання вимог закону та умов, погоджених з відповідачем. Таким чином, у частині позовних вимог про стягнення пені слід відмовити, оскільки позивач належним чином не обґрунтував позовні вимоги у цій частині та не надав суду доказів на підтвердження обґрунтованості вказаних позовних вимог. При цьому, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 4582,35 грн, відтак позов в цій частині підлягає до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 532,56 грн, що були сплачені позивачем при зверненні з вказаним позовом до суду, тобто пропорційно сумі задоволених позовних вимог (4989,76 х 2102 / 19694,34).

Outcome: partial