Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків підприємству. Позов мотивує тим, що перебуваючи на посаді начальника управління Пенсійного фонду в м. Луцьку в період квітня-червня 2011 року, серпня 2011 року, березня-липня 2012 року відповідач задала матеріальних збитків державі в особі управління Пенсійного фонду в м. Луцьку на суму 8\~679,35 грн. [PERSON] об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області утворене в результаті реорганізації шляхом злиття двох управлінь. На виконання постанови КМУ від 26.12.2011 №1399 «Про встановлення ліміту легкових автомобілів, що обслуговують органи виконавчої влади», відповідно до наказу ПФУ від 07.02.2012 №20 «Про встановлення ліміту легкових автомобілів» та листа головного управління ПФУ від 17.02.2012 №928/07-10-42 було заборонено використання легкових автомобілів з 01 березня 2012 року. Проте, попри встановлену заборону, автомобіль [NUMBER], перебував в експлуатації управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку протягом березня-липня 2012 року. За цей період управлінням було придбано бензину на суму 5\~892,70 грн., запасних частин 855 грн. та оплачено послуг за ремонт автомобіля 380 грн. Відповідно до подорожніх листів протягом березня-липня 2012 року списано бензину в кількості 621,65 літрів. В серпні 2011 року видавались шляхові листи на завідувача господарством [PERSON] під час перебування його у відпустці з 01 серпня по 29 серпня 2011 року, що призвело до безпідставного списання бензину в кількості 129,91 літрів на суму 1237,82 грн. Протягом квітня-червня 2011 року безпідставно проводилися видатки за перед рейсовий медичний огляд водія в сумі 450 грн. Автомобіль протягом вказаного періоду не використовувався, акти виконаних робіт не складалися. Як наслідок у формі «Звіт про виконання загального фонду кошторису установи» за 2011 рік касові та фактичні видатки за КЕКВ 1110 «Оплата праці працівників бюджетних установ» завищено на суму 450 грн. та КЕКВ 1120 «Нарахування на заробітну плату» -- на 156,15 грн. Вважають, що [PERSON], перебуваючи у вказані періоди на посаді начальника управління ПФУ в м. Луцьку завдала матеріальних збитків державі в особі управління ПФУ в м. Луцьку в сумі 8\~679,35 грн. А тому, просять стягнути з відповідача в користь позивача вказану суму матеріальних збитків. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав, просив їх задовольнити. Додатково суду пояснив, що заборгованість було виявлено на позабалансовому рахунку після реорганізації управлінь в квітні 2016 року. Відповідач була матеріально-відповідальною особою як керівник управління. Віповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали. Суду пояснили, що відсутні докази того, що збитки виникли з її вини. Відповідача за це було звільнено з роботи, однак суд її поновив. Після чого вона звільнилася за власним бажанням і при звільненні до неї претензій не було. Крім того, просили застосувати до вимог позову строк позовної давності, оскільки збитки виникли в 2011-2012 роках, а за позовом до суду позивач звернувся в 2017 році. Просили в задоволенні позову відмовити. Заслухавши доводи сторони позивача, заперечення сторони відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 01.07.2002 [PERSON] була призначена начальником управління Пенсійного фонду в м. Луцьку. Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 04.01.2013 №2-о було припинено державну службу [PERSON] з підстав, передбачених п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу». Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2013 [PERSON] було поновлено на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку з 04.01.2013. З пояснень відповідача в судовому засіданні вбачається, що після поновлення її на роботі судом вона звільнилася з роботи за власним бажанням. З матеріалів справи вбачається, що в період роботи відповідача [PERSON] на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку було проведено аудит, яким, в тому числі, встановлено заподіяння збитків в квітні-червні 2011 року, серпні 2011 року, березні-липні 2012 року державі в особі управління ПФУ в м. Луцьку. А саме: попри встановлену постановою КМУ від 26.12.2011 №1399 «Про встановлення ліміту легкових автомобілів, що обслуговують органи виконавчої влади», наказом ПФУ від 07.02.2012 №20 «Про встановлення ліміту легкових автомобілів» та листом головного управління ПФУ від 17.02.2012 №928/07-10-42 заборону використання легкових автомобілів з 01 березня 2012 року, управлінням використовувався автомобіль [NUMBER], і на нього витрачалися кошти (а.с.5-47). Крім того, аудитом було виявлено безпідставне проведення видатків. А в загальному аудитом встановлено розмір матеріальних збитків в сумі 8\~679,35 грн. Факт наявності невідшкодованих матеріальних збитків в сумі 8\~679,35, які були виявлені під час проведення аудиту в управлінні Пенсійного фонду в м. Луцьку в 2012 році, підтверджується Наказом головного управління пенсійного фонду України у Волинській області №239 від 11.09.2017 «Про результати аудиту ефективності в територіальних управліннях Пенсійного фонду України Волинської області» та бухгалтерською довідкою Луцького об'єднаного управління пенсійного фонду України у Волинській області №1673/03-15 від 06.02.2018. Позивач вважає, що зазначені матеріальні збитки були заподіяні [PERSON], яка була начальником управління ПФУ в м. Луцьку. Статтею 1166 ЦК України установлені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Питання матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації регулюються Главою ІХ КЗпП України. Пункт 2 частини першої статті 133 КЗпП України встановлює обмежену матеріальну відповідальність окремого кола працівників: керівників підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів та їх заступників, за широкий спектр порушень трудових обовязків, що потягли пряму дійсну шкоду. На підставі пункту 2 частини першої статті ст. 133 КЗпП України за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним (абзац 1 пункту 6 постанови Пленуму ВСУ № 14). Тобто, [PERSON], як начальник управління може нести матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, за наявності доведеності її вини. За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого субєктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Сторона відповідача клопотала про застосування судом строку позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність -- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стороною позивача, не заперечується пропуск строків позовної давності, про що зазначено в позовній заяві (вимога 1 прохальної частини). Як вбачається з матеріалів справи, стороні позивача було відомо про порушення її права в зв'язку з заподіянням матеріальних збитків ще в 2012 році після проведення аудиту. Однак, з позовом до суду про відшкодування матеріальних збитків позивач звернувся лише 29.11.2017, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Зміни в структурі територіальних управлінь Пенсійного фонду України у Волинській області, утворення Луцького об'єднаного управління ПФУ Волинської області в результаті реорганізації шляхом злиття управління ПФУ в м. Луцьку та управління ПФУ в Луцькому районі, не є на думку суду поважною причиною пропущення позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed