Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості у сумі 354\~219,00 грн. та судового збору. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2011 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490020564 від 28.12.2006 року в розмірі 180816,45 грн. Вказане рішення суду до теперішнього часу боржниками не виконано, тому позивач має право на захист своїх прав та інтересів шляхом солідарного стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат від простроченої суми за період з дати ухвалення рішення до моменту подання позовної заяви в порядку ст.625 ЦК України. Ухвалою від 23.07.2021 року позовну заяву залишено без руху і надано строк для усунення недоліків. Ухвалою від 03.09.2021 року відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного рішення. Відповідачі про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Таким чином, оскільки відповідачі у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяв про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, у зв`язку з чим суд за згодою представника позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 3 ст.\~211, ч. 2 ст.\~247 ЦПК України\~справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. 28 грудня 2006 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 490020564 відповідно до умов якого останньому було надано для придбання автомобіля кредитні кошти у розмірі 23533,96 доларів США зі сплатою 12 відсотків річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 28 грудня 2012 року. В забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором , 28 грудня 2006 року між позивачем і відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 490020564-П, за яким [PERSON] поручилася перед позивачем за виконання [PERSON] взятих зобов`язань за кредитним договором. 31 травня 2011 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] \~на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 490020564 у розмірі 180816,45 грн. Як зазначає позивач та, що не було спростовано відповідачами вказане рішення суду відповідачами виконано не було. За змістом положень\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями\~статті 611цього Кодексу\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема,\~статтею 625 ЦК України\~врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі\~статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до (13 травня 2021року (межі позовних вимог, які визначив позивач при зверненні суду з дійсним позовом та при наведенні розрахунку заборгованості). Отже, враховуючи, що судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідачами не виконано, то з урахуванням меж заявлених позивачем вимог із відповідачів підлягають солідарному стягненню три відсотки річних у розмірі 53\~992,15 грн. Розрахунок трьох відсотків річних був здійснений за кожен день прострочення за формулою: сума боргу (180816,00 грн.) х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення (3636 днів). Позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки норми частини другої\~статті 625ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Прийняття судового рішення про стягнення боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті. Оскільки кредит надавався позичальнику в іноземній валюті - доларах США, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України\~гривня. Статтею 99 Конституції України\~передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга\~статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі\~статтею 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні\~гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін)\~це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України\~гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Отже, оскільки відповідач \~ [PERSON] \~за кредитним договором №490020564 від 28.12.2006 року отримав грошові кошти сумі 23\~533,96 доларів США, тобто отримав кредитні кошти в іноземній валюті, відповідно інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, у зв`язку з чим вимоги позивача у стягненні 300\~226,00 грн. інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 796,99 грн. (15%), з кожного по 398,49 грн.

Outcome: partial