Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду як самостійно, та і діючи як законний представник своїх малолітніх дітей в порядку статті 59 ЦПК України з указаним позовом, у якому просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом реєстрації місця проживання позивачки та її малолітніх дітей у квартирі [ADDRESS] без згоди [PERSON] . В обгрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] покликається на те, що 24.10.2015 року вона одружилась із відповідачем [PERSON] , після чого разом зі своїм малолітнім сином від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , вони пішли проживати до квартири [ADDRESS] , де проживають до цього часу. Вищевказана квартира належить на праві спільної сумісної власності усім трьом відповідачам, зокрема її чоловіку [PERSON] , його рідній сестрі [PERSON] та їх матері [PERSON] . Крім того за час подружнього життя з відповідачем у них народились ще двоє дітей, а саме: [PERSON] і [PERSON] . Позивачі фактично проживають у вказаній квартирі, однак не можуть зареєструвати своє місце проживання згідно статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка вимагає це зробити протягом тридцяти днів після зняття з попереднього місця реєстрації через відсутність згоди на це співвласника житла, зокрема відповідачки [PERSON] , яка знята з реєстрації з цієї квартири з 15.12.1999, проживаючи з того часу в іншому житлі. Оскільки позивачі проживають у квартирі більше двох років без реєстрації, є членами сім`ї співвласника житла (квартири) відповідача [PERSON] , реєстрація їх проживання у спірному житлі є лише фіксацією фактичного їх місця проживання без набуття жодних прав на спірне житлове приміщення, а не надання відповідачкою згоди на це перешкоджає позивачам реалізувати вимоги закону, а відтак просить позовні вимоги задовольнити повністю. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, незважаючи на те, що були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. При цьому від позивачки [PERSON] надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направивши до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подавши до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає та просить суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подавши до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає та просить суд їх задоволити. Третя особа - Красненська селищна рада явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, направивши до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника селищної ради, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Третя особа - орган опіки і піклування Буської районної державної адміністрації явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, направивши до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Статтею 129 Конституції України передбачено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно вимог статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 24 жовтня 2015 року позивачка [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від указаного шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Крім того у позивачки є син від попереднього шлюбу - [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю. Перелічені обставини підтверджуються свідоцтвами про шлюб і про народження дітей, копії яких долучені до справи. З матеріалів справи вбачається те, що з 19.06.2018 року позивачка [PERSON] знята з реєстрації в с. Полтва Буського району та разом із дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають без реєстрації в квартирі [ADDRESS] , яка відповідно до Свідоцтва про право власності від 12.02.1994 року на праві спільної сумісної власності належить відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як випливає з Довідки №1202 від 13.07.2018 та Акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї відповідача [PERSON] від 18.07.2018, засвідчених Красненською селищною радою, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають у спірній квартирі два роки без реєстрації, те, що відповідач [PERSON] з 15.12.1999 року у вказаній квартирі не зареєстрована і не проживає, яка не надає згоди на реєстрацію у спірному житловому приміщенні позивачів. Крім того, із наявних у справі матеріалів вбачається те, що відповідач [PERSON] після реєстрації шлюбу 24 травня 2001 року змінила своє прізвище на « [PERSON] », а з 23 грудня 2002 року вона зареєстрована та проживає по [ADDRESS] . Також з наявних у справі заяв відповідачки [PERSON] вбачається, що вона не надавала згоди на реєстрацію в квартирі лише позивачки та її сина від попереднього шлюбу через конфліктність позивачки. З наявного у справі Висновку органу опіки та піклування Буськ РДА від 22.08.2019 вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним задоволення позовних вимог у частині усунення перешкод шляхом реєстрації в квартирі малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно норми статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В силу норми статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч. 2 ст. 156, ч. 1 ст. 161 ЖК). Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Пунктами 35, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Згідно зістаттею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенціїкожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 рокуу справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07). Пунктами 40, 41 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року стверджується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Частина 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до частини першої статті 6 цього Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Відтак, суд вважає доведеним те, що позивач та її двоє спільних з відповідачем [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , які фактично проживають без реєстрації, є членами сім`ї відповідача як співвласника квартири [ADDRESS] , а тому мають право на реєстрацію у квартирі без згоди відповідачки [PERSON] , яка там не проживає. Син позивачки [PERSON] хоч і формально не є членом сім`ї співвласника квартири, проте за загальним правилом, передбаченим принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, не має розлучатися зі своєю матір`ю та позивачкою по справі [PERSON] , оскільки таке розлучення буде суперечити інтересам малолітньої дитини. Окрім того, оскільки визнання цього позову всіма відповідачами по справі не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд, в силу частини четвертої статті 206 ЦПК України за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відтак, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо усунення позивачам перешкод в користуванні ними житловим приміщенням шляхом реєстрації місця проживання позивачки та її малолітніх дітей у квартирі [ADDRESS] без згоди [PERSON] . Ураховуючи наведене та

Outcome: approved