Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з цивільним позовом до Щирецької селищної ради Пустомитівського району Львівської області, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок А-1 житловою площею 36,5 кв.м., загальною площею 60,5 кв.м., літню кухню Б, сарай В, сарай Г, вбиральню Д, погріб Пг, колодязь К, рік побудови 1962, під [NUMBER], без назви вулиці, с.Дмитре, Пустомитівського району, Львівської області, що значиться за [PERSON], яка померла [INFO] року; а також на земельну ділянку площею 0,0692 га, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №298, виданого 02.07.2003 року у відповідності до розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області від 13.12.2002 року, що значиться за [PERSON], яка померла [INFO] року. В огрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. До складу спадщини увійшла земельна ділянка площею 2,39 га, розташована на території Дмитрівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, належна на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданого 19.02.1998 року Пустомитівською районною державною адміністрацією Львівської області згідно розпорядження цієї ж адміністрації, зареєстрованого у книзі записів сертифікатів на право приватної власності за №623. Спадщину прийняла його дружина - її мати, [PERSON], але не оформила своїх спадкових прав. [INFO] року [PERSON] померла. Спадкове майно - житловий будинок під [NUMBER], без назви вулиці, с.Дмитре, Пустомитівського району, Львівської області, земельна ділянка пл. 0,0692 га, розташована на території Дмитрівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельна ділянка площею 2,39 га, яка увійшла у спадщину після смерті її чоловіка. [PERSON] за життя склала заповіт на її користь. Батьків матері давно немає в живих, її син [PERSON] на спадкове майно батьків не претендує, про що подав відповідну заяву. 05.10.2017 року вона звернулася до приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Р.В. з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом [PERSON] та було заведено спадкову справу №131/2017. 07.02.2018 року їй було видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом - земельну ділянку (середню земельну частку) площею 2,39 га, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, за реєстром №493. 02.02.2018 року вона подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, однак постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі такого, оскільки не надано правовстановлюючих документів. Про те, що [PERSON] набула права власності на житловий будинок свідчать довідки виконкому Дмитрівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, дані погосподарських книг, те, що вона проживала у такому та була зареєстрована до дня смерті. [PERSON] набула права власності на житловий будинок та господарські споруди, однак не встигла за життя оформити право власності. На земельну ділянку площею 0,0692 га не зберігся оригінал державного акту, а тому вона не може її прийняти у спадщину через органи нотаріату. Ухвалою від 07.05.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 03.07.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 06.09.2018 р. протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 18.09.2018 року до канцелярії суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, однак такий не скеровано стороні позивача, а тому суд не приймає його до уваги. Протокольною ухвалою суду від 05.11.2018 року відмовлено представнику позивача у прийнятті заяви про зменшення позовних вимог, оскільки така подана всупереч вимог п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України на стадії судового розгляду, а не до закінчення підготовчого засідання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в позові, просить такий задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, свого представника не скерував. Відзив на позовну заяву не приймається до уваги судом, оскільки такий не було направлено позивачу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка с частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків мас право на справедливий судовий розгляд. Згідно з п. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи пі інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.1954, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02.12.1954 року. [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Дмитрівською сільською радою Пустомитівського району 05.03.2003 року. Згідно довідки №854 від 27.07.2017 року, виданої виконкомом Дмитрівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, [PERSON], який помер [INFO] року до дня смерті проживав і був зареєстрований в с.Дмитре, Пустомитівського району, Львівсьої області. На день його смерті разом з ним в житловому будинку були зареєстровані і проживали [PERSON], яка померла [INFO] року. За [PERSON] по погосподарських книгах сільської ради і державному акту на право приватної власності на землю рахується земельна ділянка (пай) розміром 1,7173 га. Як вбачається з сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданого [PERSON] 19.02.1998 року, [PERSON] отримав у прватну власність земельну ділянку площею 2,39 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства. Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаної норми ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується ЦК Української РСР 1963 року. Таким чином, до спірних правовідносин щодо прийняття спадщини, яка відкрилася [INFO] року після смерті [PERSON], застосовуються положення ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом чи за заповітом. Згідно із вимогами ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто, право власності спадкоємця на спадщину, яку він прийняв, презюмується. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Дмитрівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 12.07.2017 року. 10.04.2003 року [PERSON] склала заповіт на користь своєї доньки [PERSON], який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER], виданого 03.09.1957 року, про народження [PERSON], [INFO], її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON]. Після одруження позивач взяла прізвище чоловіка та надалі йменується прізвищем «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 24.03.1979 року Дмитрівською сільською Радою народних депутатів. Згідно поданих документів, зокрема свідоцтва про народження, позивач іменується «[PERSON]», в свідоцтві про одруження та паспорті значиться «[PERSON]», однак жодних даних про встановленння даного факту стороною позивача суду не представлено. У свідоцтві про народження [PERSON], її матір'ю вказана [PERSON], у свідоцтві ж про смерть [PERSON] зазначено ім'я «[PERSON]». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.12.1975 року, та свідоцтва про народження позивача, батьками [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], були [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №131/2017 до майна померлої [INFO] року [PERSON], у заяві позивача про прийняття спадщини за заповітом зазначається, що спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України, є син померлої - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У статті 1241 Цивільного кодексу України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов'язковою часткою. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Клопотання про залучення співвідповідачем [PERSON], який має право на обов'язкову частку, стороною позивача не заявлялося. Покликання на його заяву про відмову від прийняття спадщини, подане на адресу суду, до уваги не приймається, оскільки таке подається органу нотаріату у строк для прийняття спадщини, тобто 6 місяців, а у спадковій справі, така заява відсутня. З загальновідомих джерел інформації стало відомо, що у жовтні 2017 року була утворена Щирецька територіальна громада внаслідок об'єднання п'яти рад: Щирецької селищної ради, Гуменецького старостинського округу, Дмитрівського старостинського округу, Пісківського старостинського округу, Соколівського старостинського округу. Клопотання про заміну відповідача на Щирецьку селищну раду об'єднаної територіальної громади стороною позивача подано не було. Крім цього, Щирецька селищна рада об'єднаної територіальної громади не є належним відповідачем у справі, оскільки право на спірне майно (обов'язкову частку) виникає у [PERSON], який до участі у справі не залучався та відповідного клопотання не поступало. Довідки, видані виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №788 від 12.07.2017 року та №855 від 27.07.2017 року містять відомості, які є суперчливими, зокрема у довідці від 12.07.2017 року зазначається, що [PERSON] проживала з [PERSON] до дня смерті без реєстрації в будинку [ADDRESS], а у довідці від 27.07.2017 року - вказано, що [PERSON] на день смерті була зареєстрована та проживала одна. Позивач ввела в оману суд, зазначивши у позовній заяві про втрату оригіналу державного акту серії [NUMBER], від 02.07.2003 року, на право приватної власності на землю, який видано [PERSON], оскільки в судовому засіданні 06.09.2018 року надала для огляду оригінал такого. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу для задоволення позову не знайшли свого правового обгрунтування в ході розгляду даної справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed