Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом і вимоги мотивує тим, що з 22.12.1969 р. по 08.07.1991 р. та з 23.09.1991 р. по 29.05.2003 р. перебував у трудових відносинах з ПАТ «Центролит», працював за професією вибивальник лиття. 29.05.2003 р. - звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. [PERSON] акту розслідування хронічного професійного захворювання від 15.05.2003 р. позивачу встановлені такі професійні захворювання: нейросенсорна туговухість зі значним ступенем зниження слуху 4 ст. професійного характеру основний діагноз. ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст. РОХП, правосторонній плече-лопатковий періартроз супутній діагноз. [PERSON] акту розслідування хронічного професійного захворювання від 14.05.2004 р. позивачу були встановлені такі професійні захворювання: нейросенсорна туговухість зі значним ступенем зниження слуху 4 ст. професійного характеру основний діагноз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., лівостороння вертеброгенна люмбоішалгія, остеохондроз хребта поперекового-крижового відділу, двухсторонній плечелопатковий періартроз супутній діагноз. У п. 14 вищезазначених актів вказано, що професійне захворювання виникло через недосконалість технологій, неефективне використання засобів індивідуального захисту. [PERSON] п. 17 актів роботодавець не забезпечив виконання вимог щодо здорових та безпечних умов праці. Відповідно до довідки виданої Фтизіатричною МСЕК м. Суми від 26.06.2007 р. про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати працездатності склала 60 % та встановлено ІІІ групу інвалідності, безтерміново. Отримані позивачем професійні захворювання потягли за собою спричинення фізичних та моральних страждань. З вини роботодавця він став інвалідом ІІІ групи. У звязку з профзахворюванням протягом тривалого часу страждає через постійні сердечні та легеневі болі, що заподіює йому значні моральні страждання, переживання, періодично відзначаються приступи задухи, від яких рятує лише інгалятор. Через падіння слуху позивач обмежений у можливості самостійно орієнтуватися в просторі, оскільки наражається на небезпеку. Він повністю усвідомлює, що спостерігається значне погіршення здоровя, шум у вухах, погіршення сну, порушено звичайний уклад життя. Зазначає, що відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків та професійних захворювань що спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди покладається на [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 60000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоровя. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з наведених підстав підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Представник Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Суду пояснив, що [PERSON] належним чином виконує всі покладені на нього обовязки, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», по двом страховим випадкам позивачу виплачена одноразова допомога, яка за своєю суттю компенсує моральний аспект страхового випадку та щомісячно відшкодовується сума втраченого потерпілим заробітку, яка складає 1690,04 грн. Документи, на які посилається позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, а саме довідку МСЕК і акти за формою П-4 є документами, що підтверджують факт професійного захворювання і встановлення у звязку з цим втрати працездатності для відшкодування частини втраченого заробітку та ніяким чином не можуть бути незаперечним доказом заподіяння моральної шкоди. Вказував, що з 01.01.2015 р. відповідно до п. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України роботодавцем. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено наступні обставини. [PERSON] у період з 22.12.1969 р. по 08.07.1991 р. та з 23.09.1991 р. по 29.05.2003 р. перебував у трудових відносинах з ПАТ «Центролит», 29.05.2003 р. звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с. 6 - 8). [PERSON] розслідування професійного захворювання, форма П-4, від 15.05.2003 р. встановлено, що хронічне професійне захворювання - нейросенсорна туговухість зі значним ступенем зниження слуху 4 ст. професійного характеру та супутній діагноз - ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст. РОХП, правосторонній плече-лопатковий періартроз виникло у [PERSON] у звязку з недосконалістю виробничих технологій, неефективністю використання засобів індивідуального захисту (п. 14); причина робота в умовах підвищеного рівня шуму (п. 15) (а.с. 10). Відповідно до Повідомлення про професійне захворювання, форма П-3, 21.04.2004 р. [PERSON] встановлено остаточний основний діагноз - силікоз першого ступеню, р/р/, 2/2, повільний розвиток, ДН І ст. профзахворювання, нейросенсорна туговухість зі значним ступенем зниження слуху 4 ст. професійного характеру та супутній діагноз - ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст. РОХП, правосторонній плече-лопатковий періартроз. При цьому встановлено, що захворювання виникло через пиловий, інтенсивний виробничий шум (а.с. 9). [PERSON] розслідування професійного захворювання, форма П-4, від 14.05.2004 р. [PERSON] було встановлено, що вищевказане професійне захворювання виникло у звязку з недосконалістю виробничих технологій, неефективністю використання засобів індивідуального захисту (п. 14); причиною професійного захворювання є виконання робіт в умовах підвищеного рівня шуму та запиленості (а.с. 11). У період з 08.04.2005 р. по 26.04.2005 р. та 19.03.2007 р. по 03.04.2007 р. [PERSON] перебував на обстеженні та лікуванні у Науково дослідному інституті гігієни праці та профзахворювань Харківського Національного медичного університету, що підтверджується виписками з історії хвороби № 08-06/669 та 08-06/547 (а.с. 13, 14). Відповідно до [PERSON] № 1501 огляду МСЕК, 08.07.2003 р. [PERSON] пройшов первинний огляд Зарічною МСЕК і йому встановлено вперше втрату професійної працездатності - 20 % (а. с. 22-23). [PERSON] № 701 огляду МСЕК, 29.06.2005 р. [PERSON] пройшов повторний огляд і йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40 % на 2 роки (у тому числі силікотуберкульоз 20 % туговухість 20 %) (а.с. 24 - 25). З Довідки до [PERSON] огляду спеціалізованою фтизіатричною МСЕК, Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги вбачається, що [PERSON] при повторному огляді 26.06.2007 р. встановлено третю групу інвалідності первинно та 60 % втрати професійної працездатності у тому числі коніотуберкульоз, хронічний бронхіт 40 %, туговухість 20 % (а.с. 12). У подальшому, 21.08.2013 р. [PERSON] пройшов повторно огляд у м. Суми - спеціалізованою фтізиатричною МСЕК та відповідно до [PERSON] № 712 огляду медико-соціальною експертною комісією йому встановлено третю групу інвалідності безтерміново у звязку з професійним захворюванням та підтверджено ступінь втрати працездатності - 60% безтерміново (а. с. 26 - 27). Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-ХІV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-ХІV; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей було завданням страхування від нещасного випадку. [PERSON] з підпунктом «е» пункту 1 статті 21 цього Закону в разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі [PERSON]) був зобовязаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. За частиною третьою статті 28 Закону № 1105-ХІV за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому [PERSON] провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до частини третьої статті 34 цього Закону моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовувалась [PERSON] за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування повинно було здійснюватися у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Отже, за змістом статей 21, 28, 30, 34, 35 цього Закону право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм законодавства. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Отже, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок [PERSON]. Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 11.05.2016 р. по справі № 6-3149цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За наведених підстав суд вважає посилання відповідача на положення п. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 р., який набув чинності 01.01.2015 р.) згідно із якими відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України є необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу. Враховуючи наведені норми Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суд дійшов висновку, що спричинена позивачу моральна шкода підлягає відшкодуванню Відділенням виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми. Відтак, слід дійти висновку, що відшкодування моральної шкоди спричиненої позивачу внаслідок встановлення вперше стійкої втрати працездатності, що підтверджується [PERSON] № 1501 огляду МСЕК від 08.07.2003 р. 20% та [PERSON] № 701 огляду МСЕК від 29.06.2005 р. 40% (з них 20% - силікотуберкульоз, 20 % - туговухість) має проводити відповідач у справі - Відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми. Оскільки з 01.01.2006 р. застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок [PERSON], висновок МСЕК викладений у акті огляду МСЕК від 25.06.2007 р. про встановлення позивачу 60% втрати професійної працездатності та третьої групи інвалідності безтерміново (а.с. 12), що у подальшому підтверджено [PERSON] № 712 огляду МСЕК від 21.08.2013 р. (а.с. 26-27) не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача коштів у відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 27.01.2004 р. по справі N 1-9/2004 про відшкодування моральної шкоди [PERSON] соціального страхування зазначив, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової суми за моральну шкоду від [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 9 постанови від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. У суду не викликає сумніву та обставина, що внаслідок втрати професійної працездатності під час виконання трудових обов'язків [PERSON] спричинено моральні та фізичні страждання. Враховуючи характер та обсяг страждань [PERSON], тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми на користь позивача у розмірі 8000 грн. Оскільки позивач та відповідач на підставі п. 2 та п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial