Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , через представника [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] у якому просить стягнути з останнього на його користь 5000 доларів США, що еквівалентно на момент підписання позовної заяви сумі 140560 грн та 300 євро, що еквівалентно на момент підписання позовної заяви сумі 9972 грн 30 коп. за договором позики від 30 жовтня 2020 року та 1505 грн 32 коп. судових витрат по справі. В обґрунтування заявлених вимог, вказує на те, що 30 жовтня 2020 року він позичив відповідачеві [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно на момент укладення договору сумі 142 000 (сто сорок дві тисячі) грн та 300 (триста) євро, що еквівалентно на момент укладення договору сумі 9960 (дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн, що підтверджується договором позики, згідно якого відповідач зобов`язався повернути борг до 05 листопада 2020 року. Однак, у зазначений термін [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, а тому 06 листопада 2020 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення коштів в розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно на момент укладення договору позики сумі 142 000 грн та 300 євро, що еквівалентно на момент укладення договору позики сумі 9960 грн, отриманих за договором позики, з нарахуванням індексу інфляції та 3% річних. Зазначена вимога отримана [PERSON] 09 листопада 2020 року, однак кошти відповідач до теперішнього часу не повернув, а тому позивач вимушений звертатися до суду. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття в судове засідання суд не повідомив. Тому суд у відповідності до статті 280 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно договору позики, складеного 30 жовтня 2020 року та долученого до матеріалів справи, [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно на момент укладення договору сумі 142 000 (сто сорок дві тисячі) грн та 300 (триста) євро, що еквівалентно на момент укладення цього договору сумі 9960 (дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн, а [PERSON] зобов`язався повернути цю суму коштів до 05 листопада 2020 року (а.с.14). 06 листопада 2020 року позивачем направлено на адресу відповідача вимогу про повернення коштів в сумі 5000 доларів США, що еквівалентно на момент укладення договору позики сумі 142 000 грн та 300 євро, що еквівалентно на момент укладення договору позики сумі 9960 грн, отриманих за договором позики, з нарахуванням індексу інфляції та 3% річних (а.с.13). Вказана вимога отримана відповідачем [PERSON] 09 листопада 2020 року, що підтверджується роздруківкою із сайту Укрпошти щодо рекомендованого поштового відправлення за № 4600115507356 (а.с.11). Відповідачем [PERSON] грошових коштів згідно договору позики від 30 жовтня 2020 року [PERSON] не було повернуто. Отже, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] склалися договірні правовідносини зі взаємними правами та обов`язками на підставі договору позики. Згідно статей 1046-1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц та постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №127/26830/16-ц . Як передбачено статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідач [PERSON] не повернув позивачу [PERSON] станом на 05 листопада 2020 року, як зазначено у договорі позики грошові кошти у сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та 300 (триста) євро. Вищенаведене свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики. Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. За загальним правилом (частиною першою статті 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд розглянувши матеріали справи, враховуючи те, що ні у визначені договором позики строки, ані після направлення вимоги про повернення коштів [PERSON] не повернув [PERSON] суму позики, те, що позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 30 жовтня 2020 року, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 5000 доларів США та 300 євро. Як слідує з позовної заяви позивачем визначено гривневий еквівалент заборгованості у сумі 5000 доларів США станом на момент підписання позовної заяви в сумі 140560,00 грн та у сумі 300 євро станом на момент підписання позовної заяви в сумі 9972,30 грн. З цього приводу суд зазначає наступне. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі 761/12665/14-ц (провадження 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Враховуючи вказане, а також те, що за договором позики, укладеним між сторонами, у позику передавались грошові кошти в іноземній валюті, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 5000 доларів США та 300 євро без визначення еквівалента такої суми у гривні. Позивач [PERSON] також просить стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати по справі. Згідно квитанції код 2147-4242-6054-2849 від 17 листопада 2020 року позивачем сплачено при поданні позовної заяви до суду судовий збір в розмірі 1505 грн 32 коп. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. З урахуванням вимог частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, у розмірі 1505 грн 32 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: approved