Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулись до суду з первісним позовом до [PERSON] та просили стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 07.04.2015 року в розмірі 69407,27 грн., яка виникла через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором ( т.1 а.с. 2-4). [PERSON] звернувся з зустрічним позовом, який в послідуючому уточнив. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у нього є кредитна картка в ПАТ КБ «ПриватБанк» та він став однією з багатьох десятків жертв організованої злочинної групи. Просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 69407,27 гривень матеріальну шкоду - списаних «Оплат частинами» за не вчинені дії; на автоматичне списання простроченої заборгованості; збитки з урахуванням індексу інфляції прострочення повернення стягнень оплати частинами і відсотки за використання кредитного ліміту. Крім того, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тих приниженнях, що він відчуває від незаконного стягнення з нього коштів, в тих стражданнях, що він відчуває від звинувачення його в участі в ОЗГ, від необхідності брати гроші в борг. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 18615,00 гривень. Крім того просить суд стягнути 10000,00 гривень витрат на правову допомогу, 10000,00 гривень витрат за висновок експерта в галузі права та 100,00 гривень за отримання роздруківки ( т. 2 а.с. 13-14 ). У судовому засіданні представник позивача-відповідача первісний позов підтримав та просив його задовольнити проти зустрічної позовної заяви заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. До суду надали відзив, згідно якого зазначили, що [PERSON] не обґрунтував свої позовні вимоги стосовно моральної шкоди, не довів вини Банку в спричиненні моральної шкоди, не довів наявність причинного зв'язку між шкодою та діями Банку, не надав суду жодного доказу на підтвердження заподіяння Банком йому моральної шкоди. Вважають позовні вимоги позичальника щодо стягнення моральної шкоди суперечать норам матеріального та процесуального права та не підлягають задоволенню. Щодо матеріальної шкоди зазначили, що не зрозуміло про яку упущену вигоду та доходи говорить [PERSON], якщо позов до нього пред'явлено про стягнення кредитних коштів, а не його власних. Більш того, посилання позичальника, що він не користувався послугою «Оплата частинами» та є потерпілим не підтверджені належними доказами по справі, зокрема вироком по кримінальній справі, яким би було встановлено, що не позичальник, а інша особа скористалася кредитним коштами. Оформлення послуги «Оплата частинами» можливо тільки за допомогою своєї кредитної картки з правильним введенням пін-коду. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з дня повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій з електронним платіжним засобом користувача несе банк. Заяв, дзвінків в Банк від клієнта про втрату картки «Універсальної» за допомогою якої була оформлена послуга «Оплата частинами» не надходило, що підтверджує оформлення оплати частинами саме клієнтом. Оскільки, картка позичальника не була викрадена та оформлення послуги «оплата частинами» було здійснено з правильним введенням пін-коду, то відповідальність за всі операції, що здійсненні з використанням картки лежить на позичальникові. Клієнт у свою чергу має право стягнути суми відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку. Просили у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, первісний позов задовольнити. Відповідач-позивач [PERSON] у судовому засіданні проти первісної позовної заяви заперечував, зустрічну позовну заяву просив задовольнити. Представник відповідача-позивача [PERSON] у судовому засіданні проти первісної позовної заяви заперечував, зустрічну уточнену позовну заяву просив задовольнити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у повному обсязі документи та докази, що маються в матеріалах справи, доходить наступних висновків. Позивач (за зустрічним позовом), під дією обману, будучи введений в оману діями членів злочинного угрупування, з метою отримання грошових коштів чи допомоги у реструктуризації заборгованості, що вже мається, у борг, передав іншій особі наявну у нього кредитну картки ПАТ КБ «Приватбанк», тобто, під впливом обману, втратив над нею контроль. У подальшому особі, якій цю карту було передано позивачем (за зустрічним позовом), на вказану картки було оформлено «миттєву розстрочку», у зв'язку з чим між позивачем (за зустрічним позовом) та АТ КБ «Приватбанк» виникли взаємні правовідносини у вигляді зобов'язання за договором позики, кредитування, тощо, та у позивача (за зустрічним позовом) виникла заборгованість за ними перед АТ КБ «Приватбанк». За таких фактичних обставин виникнення заборгованості позивача (за зустрічним позовом) перед відповідачем (за зустрічним позовом), які (обставини), фактично, не оспорюються жодною з сторін, на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України, суд доходить до висновку про доведеність вказаних обставин та про відсутність необхідності додаткового їх доказування, і, отже, про дійсну наявність правочинів з даного приводу між позивачем та відповідачем (за зустрічним позовом). З цих же підстав суд доходить до висновку, що позиція позивача (за зустрічним позовом) про відсутність будь-яких договірних зобов'язань між позивачем та відповідачем (за зустрічним позовом) не підтверджується фактичними обставинами справи, а тому не приймається судом до уваги. Таким чином, суд доходить до висновку про те, що між позивачем та відповідачем (за зустрічним позовом), у зв'язку з обставинами, що є предметом розгляду у даному провадженні, дійсно виникли зобов'язання, у зв'язку з укладанням певним обумовленим чином правочину та виникнення за ним у позивача заборгованості перед відповідачем. Суд зазначає, що обставини, при яких виникла вказана заборгованість, фактично не оспорюються сторонами процесу, оскільки вони фактично погоджуються щодо вищевказаних обставин, проте не погоджуються з наслідками, які вказані дії потягли за собою. Таким чином, обставини укладання позивачем (за зустрічним позовом) угоди з відповідачем суд вважає такими, що не підлягають доказуванню згідно ч.1 ст.82 ЦПК України. Крім того, сторона позивача (за зустрічним позовом) вважає, що є потерпілим від неправомірних дій, внаслідок яких у нього утворилася заборгованість. Сторона ж відповідача (за зустрічним позовом) вважає, що позивач діяв добровільно. На підставі викладеного суд доходить наступних висновків. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Суд погоджується з позицією відповідача (за зустрічним позовом) про те, що між позивачем та відповідачем (за зустрічним позовом) дійсно формально виникли зобов'язання та утворилася заборгованість на користь відповідача (за зустрічним позовом) за ними. Разом з тим, суд доходить до висновку, що при укладенні вищевказаного договору сторонами не будо додержано передбачених законом вимог, щодо дійсності правочинів, і, отже, вищевказані правочини між позивачем та відповідачем є недійсними за законом. Згідно п.п.3, 6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства України є (зокрема) свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Таким чином, для укладення будь-якого договору, особа повинна діяти вільно, добросовісно та за власною волею. Згідно ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено в ході судового засідання, позивач (за зустрічним позовом) звертався за отриманням грошових коштів не до відповідача (за зустрічним позовом), а до інших юридичних осіб, які вони самостійно знайшли за оголошеннями. З ними ж позивач уклав письмовий договір. Як пояснив позивач (за зустрічним позовом) в ході судового засідання, він хотів отримати гроші саме від вказаних суб'єктів, а не від відповідача (за зустрічним позовом). Таким чином, його воля не була спрямована безпосередньо на реальне настання правових наслідків у вигляді укладання будь-яких угод з відповідачем ( за зустрічним позовом), що прямо передбачено ч.5 ст.203 ЦК України. Крім того, як встановлено в ході судового розгляду, волевиявлення позивача при укладанні вказаної угоди з відповідачем (за зустрічним позовом) не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, як це передбачено ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки в ході даного судового розгляду судом встановлено достатні підстави вважати, що вказані дії було вчинено під впливом обману, шахрайським способом, шляхом введення позивача в оману стосовно обставин та способів отримання ними грошових коштів з боку осіб, яким пред'явлено обвинувачення у кримінальному провадженні. Вказане, фактично, частково визнає і сам відповідач (за зустрічним позовом), оскільки у своїх запереченнях вказує на втрату контролю позивачем над своєю карткою. Таким чином, суд доходить до висновку, що в момент вчинення правочинів, що є предметом розгляду у даному судовому засіданні, позивач (за зустрічним позовом) з відповідачем (за зустрічними позовом) сторонами не було додержано вимог, передбачених ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Таким чином, вказані правочини є недійсними згідно вимог Закону. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На підставі викладеного, суд доходить до висновку про необхідність визнання вказаних правочинів недійсними, вважаючи за можливе захистити порушені права позивача (за зустрічним способом) у такий спосіб, згідно абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України. Крім того, з вказаних вище підстав, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочинів, передбачених ч.1 ст.216 ЦК України у вигляді повернення другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За таких обставин суд не приймає до уваги будь-які інші пояснення чи докази учасників процесу, оскільки жоден з них не спростовує вищевказаних встановлених судом фактів та висновків щодо недійсності вказаних укладених правочинів, а тому, на переконання суду, не має значення для вирішення даної справи. З цих же підстав суд доходить до висновку про необхідність відмови у первісному позові АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], оскільки позов ґрунтується на недійсному правочині. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач (за зустрічним позовом) зверталися до правоохоронних органів з приводу шахрайського заволодіння його коштами. Крім того, він звертався і до відповідача (за зустрічним позовом). При цьому, відповідач (за зустрічним позовом), будучи обізнаним з тим, що позивач виявився потерпілим від дій осіб, яким висунуто обвинувачення у шахрайстві, продовжував нараховувати штрафні санкції та відсотки на борг позивача (за зустрічним позовом) та вчиняти активні дії щодо стягнення такої заборгованості заяв позов ( у т.ч. первісний позов у даній справі), надсилав листи з погрозами, в яких називав позивача шахраєм, тощо. За таких обставин, суд вважає вказані дії відповідача (за зустрічним способом) недобросовісними, протиправними, оскільки за наведених обставин відповідач знав про відсутність добросовісного волевиявлення позивачів (за зустрічним позовом) щодо вступу у договірні правовідносини з банком, та такими, що спричинили моральні страждання та переживання позивачам, і, отже, спричинили моральну шкоду. Оцінюючи розмір моральної шкоди, суд доходить до висновку, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем (за зустрічним позовом) є завищеним та таким, що не відповідає обставинам справи та спричиненим йому моральним стражданням. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача (за зустрічним позовом) на користь позивача 2000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Аналогічно, суд доходить до висновку, що позивачем (за зустрічним позовом) неналежним чином та не у повному обсязі доведено понесені витрати на правову допомогу, витрат на висновок експерта в галузі права, оскільки обґрунтованість їх суми жодним чином не доведено. За таких обставин суд вважає за можливе стягнути з відповідача (за зустрічним позовом) витрати на правову допомогу, витрат на висновок експерта в галузі права у сумі 5000 гривень, вважаючи таку суму справедливою та співмірною. Відповідно до п.1 ч.2, ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог на підставі документально підтверджених витрат.

Outcome: partial