Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач в листопаді 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним договору дарування та скасування зареєстрованого по договору дарування права власності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 20 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером [ADDRESS]. В той же час, співвласником 1/2 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером [ADDRESS] являється позивач. 09 червня 2004 року Компаніївським районним судом Кіровоградської області між позивачем та відповідачем [PERSON] затверджено мирову угоду. За умовами затвердженої мирової угоди [PERSON] передала позивачу у власність належну їй 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером [ADDRESS], після чого отримати від позивача до 13.03.2005 кошти в сумі 13000 грн. В листопаді 2011 року [PERSON] пред'являла до позивача позов про розірвання мирової угоди, усунення перешкод в користуванні житловим будинком, припинення права спільної часткової власності та відшкодування доходів від безпідставно набутого майна. Ухвалою Компаніївського районного суду від 19 квітня 2012 року прийнято відмову [PERSON] від позову в частині вимог про розірвання мирової угоди та усунення перешкод в користуванні будинком і на підставі п.3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження в цій частині закрито. Зазначенні судові рішення набрали законної сили. Ухвалою Компанїївського районного суду від 24 грудня 2012 року у справі №1110/2138/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком, якою на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК закрито провадження. 21 січня 2013 року [PERSON] ініціювала спір з приводу розірвання мирової угоди затвердженої рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 09.06.2004 року. Але, рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.02.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.05.2013 року по справі № 391/60/13-ц, [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, а з приводу вимог про розірвання мирової угоди від 09.06.2004 року закрито провадження у справі. Вважає, що протягом усього часу з моменту укладення мирової угоди між позивачем та [PERSON], остання постійно ухилялась від її виконання щодо передачі [PERSON] у власність належну їй 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] вже більше 15 років не проживає у спірному будинку як і обдарований [PERSON], а отже не могла виконати умови договору дарування від 20.05.2016 щодо його передавання. Позивач зазначає, укладений договір є фіктивним та таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 20.05.2016 ? частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, укладений між [PERSON] та [PERSON], та скасувати державну реєстрацію права власності на ? частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав та просить його задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідачів [PERSON] заперечив проти позову, надавши свої письмові заперечення, в яких зазначає, що на момент укладання оспорюваного правочину [PERSON] умови мирової угоди від 09.06.2004 не виконав, рішенням Компаніївського районного суду від 25.02.2008 позовні вимоги [PERSON] про спонукання до виконання умови мирової угоди задоволені, виконавчий лист пред'явлено до виконання, постановою державного виконавця виконавчий лист повернено без виконання, через те, що виконати рішення суду без участі боржника неможливо. Зазначає, що на момент вчинення правочину мала наміри спрямовані на реальне настання правових наслідків, які і були обумовленні договором дарування, а саме мала намір допомогти матеріально своєму синові, оскільки він має сім'ю, але не має власного житла. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судом неодноразово задовольнялись клопотання про надання сторонам часу для примирення та вирішення вказаного спору поза судовому порядку, або укладення мирової угоди. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи дійшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 09 червня 2004 року ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] затверджено мирову угоду. За умовами затвердженої мирової угоди [PERSON] зобов'язується в строк до 15 березні 2005 року виплатити грошові кошти в сумі 13 000 грн. [PERSON] за отриману у власність належну їй 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером [ADDRESS] (а.с.7-8). 20 травня 2016 року [PERSON] подарувала вищевказану належну їй 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями. Вказаний правочин посвідчений державним нотаріусом Компаніївського районого нотаріального округу Узловою-Айзіме С.Ю.(а.с.4-5). Судом встановлено, що ухвалою Компаніївського районного суду від 19 квітня 2012 року прийнято відмову [PERSON] від позову в частині вимог про розірвання мирової угоди та усунення перешкод в користуванні будинком і на підставі п.3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження в цій частині закрито. Ухвалою Компанїївського районного суду від 24 грудня 2012 року у справі №1110/2138/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком, якою на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК закрито провадження. Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.02.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.05.2013 року по справі № 391/60/13-ц, [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, а з приводу вимог про розірвання мирової угоди від 09.06.2004 року закрито провадження у справі.Зазначене судове рішення набрали законної сили. Рішенням Компаніївського районного суду від 25.02.2008 позовні вимоги [PERSON] про спонукання до виконання умови мирової угоди задоволені. Дані рішення набрали законної сили (а.с.7-13, 34). Судом встановлено, що предметом договору є 1/2 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, який розташована за адресою : [ADDRESS], сторони на час укладання договору дарування були зареєстровані в [ADDRESS]. Згідно акту обстеження по факту встановлення проживання [PERSON] складеного депутатом Компаніївської селищної ради Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS], [PERSON] не проживає за даною адресою з 1991 року.(а.с.99) Договір дарування передбачає собою безоплатний договір. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом. При цьому для визнання правочину фіктивним необхідною умовою є наявність відповідного умислу усіх сторін такого правочину на момент його вчинення. Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину. [PERSON] не є стороною правочину, а саме договору дарування від 20 травня 2016 року, але є заінтересованою особою. Згідно умов оспорюваного договору дарування дар оцінений сторонами договору в сумі 2000 грн., водночас оцінка дарованої частки будинку станом на 2004 рік становить 13 000 грн. На думку позивача, відповідачем [PERSON] свідомо занижено вартість її частки будинку, і укладаючи договір дарування 20.05.2016 відповідачі мали на меті не передачу безоплатно у власність цього майна, а бажали уникнути виконання ухвали суду від 09.06.2016, ці передумови є ознаками фіктивності договору, оскільки відповідачі не мали на меті створення будь-яких правових наслідків. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не погоджується з думкою позивача та його представника про наявність в діях відповідачів ознак фіктивності правочину, так як ознаки фіктивності в оспорюваном договорі відсутні, оскільки фіктивною визнається угода, на виконання якої сторони не виконали жодних дій. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. 09 червня 2004 року ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] затверджено мирову угоду. Ухвалою Компаніївського районного суду від 19 квітня 2012 року прийнято відмову [PERSON] від позову в частині вимог про розірвання мирової угоди та усунення перешкод в користуванні будинком і на підставі п.3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження в цій частині закрито. Ухвалою Компанїївського районного суду від 24 грудня 2012 року у справі №1110/2138/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком, якою на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК закрито провадження. Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.02.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.05.2013 року по справі № 391/60/13-ц, [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, а з приводу вимог про розірвання мирової угоди від 09.06.2004 року закрито провадження у справі.. Рішенням Компаніївського районного суду від 25.02.2008 позовні вимоги [PERSON] про спонукання до виконання умови мирової угоди задоволені.Зазначенні судові рішення набрали законної сили. Отже судом встановлено, що на момент складення договору дарування 12.05.2016 між [PERSON] та [PERSON] діяли умови мирової угоди, згідно яких [PERSON] мала передати у власність позивачу [PERSON] належну їй ? частину житлового будинку, а позивач в свою чергу сплатити грошові кошти в сумі 13000 грн. В зв'язку з викладеним суд визнає недійсним правочин - договір дарування від 12.05.2016 укладений між [PERSON] та [PERSON] без застосування будь-яких юридичних наслідків згідно ч.1 ст. 216 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати з судового збору та витрати на правову допомогу. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи, які несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. У пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір яких визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та Шаповаловим Д.М. укладено договір про надання правової допомоги від 03.01.2017 (а.с.40)., згідно наданої суду квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 03.01.2017 вартість послуг адвоката Шаповалова Д.М. становить п'ять тисяч гривень.(а.с.110) Отже, на думку суду відшкодуванню на користь позивача з відповідачів підлягають витрати на правову допомогу та судовий збір.

Outcome: approved