Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON]М звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. щомісяця. В позовній заяві вказала, що від шлюбу з відповідачем [PERSON] має неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не утрмиує дитину, хоча зобовязаний це робити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє відповідно до угоди про надання правової допомоги) позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що він дійсно є батьком неповнолітньої доньки [PERSON], яку повинен утримувати. Однак, через відсутність постійної роботи та заробітку, отримання мінливого доходу від виконання робіт з надання різноманітних послуг населенню не має змоги сплачувати аліменти в розмірі 1000 гривень та просив стягувати аліменти на утримання доньки у розмірі 500 гривень на місяць. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Відповідно до чч.1 та 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії І-ЖД №322310, виданим 19 вересня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області. В даний час сторони проживають окремо, шлюб між ними розірвано, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати свою неповнолітню дитину до її повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. Згідно\~ст.18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року №789ХІІ та набула чинності для України 27.09.1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 19 Конвенції вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Відповідно до ст.ст.180,\~181, 183 та 184 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, враховуючи те, що відповідач [PERSON] не має постійного місця роботи та регулярного доходу, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та визначити аліменти у твердій грошовій сумі. На підставі викладеного,

Outcome: partial