Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] просить визнати відповідачку [PERSON] разом з неповнолітніми синами [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування будинком № 5А по вулиці Н.Кобринської у м. Моршині. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він є власником будинку №5А по вул. Н.Кобринської у м. Моршині Львівської області, який отриманий ним на підставі рішення суду в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] В цьому будинку він не зареєстрований. Після оформлення права власності виявив, що в будинку зареєстровані його сестра [PERSON], [INFO], та її діти : [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], хоча за вказаною адресою вони не проживають, не є членами його сімї та не беруть участі в оплаті комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, та які він повинен сплачувати, що обтяжує його матеріальне становище та порушує конституційне право на вільне користування власністю, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, відмовившись від вимоги про зняття з реєстраційного обліку, оскільки така є похідною від визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, та просить визнати відповідачку та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право на житло в будинку № 5А по вулиці Н.Кобринської в місті Моршині Львівської області, оскільки вони не проживають у спірному будинку без поважних причин понад один рік. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, пояснення по суті позову давати відмовилася, однак повідомила, що близько семи років не проживає в спірному будинку без поважних причин, залишаючись зареєстрованою в ньому. На даний час проживає разом з дітьми в с. Лисовичі Стрийського району без реєстрації, кому належить будинок, у якому вони проживають, повідомити відмовилася. Представник третьої особи служби у справах дітей Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечила, просить з метою захисту житлових прав дітей відповідачки відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який діє з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який діє з 15.12.2017 року. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законом або договором. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Скориставшись своїм правом, позивач просив визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди. Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.07.2017 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по вул. Н.Кобринської, 5А в місті Моршині Львівської області, та земельну ділянку, загальною площею 0,0405 га, яка розташована за адресою: вул. Н.Кобринської, 5А, м. Моршин, Львівська область, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 4625350100:01:001:0075, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 27.01.2016 року. Рішення набрало законної сили 07.08.2017 року /а.с. 7-8/. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2017 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 243,2 кв.м, житловою площею 110,1 кв.м, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 4625350100:01:001:0075, що за адресою: Львівська область, м. Моршин, вулиця Н.Кобринської, 5А /а.с. 9/. Згідно з довідкою № 4780 від 25.10.2017 року, виданою виконавчим комітетом Моршинської міської ради Львівської області, [PERSON], який є власником будинку по вул. Н.Кобринської, 5А в м. Моршині, у спірному будинку не зареєстрований, зареєстровані сестра позивача [PERSON], [INFO], та його племінники : [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с. 6/. Відповідно до інформації № 333 від 13.12.2017 року, наданої навчально-виховним комплексом «Лисовицька середня загальноосвітня школа І-ІІІ ст. - ліцей», [PERSON], [INFO], навчається в даній школі з 2007 року, [PERSON], [INFO], навчається в даній школі з 2009 року, на даний час вони проживають за адресою: [INFO] /а.с. 42/. З листа № 194/04-3 від 21.02.2018 року служби у справах дітей Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради судом встановлено, що працівники служби 15.02.2018 року о 16:00 год. та 21.02.2018 року об 11:30 год. відвідали місце проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] з метою проведення обстеження житлово-побутових умов та складання відповідного акта, однак обстеження будинку не було проведено в звязку з неможливістю потрапити всередину приміщення. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме : подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] разом із синами [PERSON], [PERSON] не проживають у [INFO] близько семи років без поважних причин, чого відповідачка не заперечила в судовому засіданні, визнавши цю обставину. Причину відсутності за місцем реєстрації відповідачка в судовому засіданні не пояснила. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, відповідачкою визнано факт її непроживання у спірному будинку без поважних причин близько семи років. Відтак, дані обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання відповідачкою. Крім цього, судом встановлено, що відповідачка та її неповнолітні діти проживають [INFO] без реєстрації, що підтверджується інформацією № 333 від 13.12.2017 року, наданою навчально-виховним комплексом «Лисовицька середня загальноосвітня школа І-ІІІ ст. - ліцей», поясненнями відповідачки та визнається нею. При вирішенні даного спору, суд не бере до уваги пояснення представника служби у справах дітей Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради про недоцільність визнання неповнолітніх [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення, так як це не відповідає інтересам дітей, оскільки вони суперечать вимогам цивільного законодавства. Зокрема, частиною 2 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Беручи до уваги те, що відповідачка та її неповнолітні діти, законним представником яких вона є, близько семи років у спірному будинку не проживають без поважних причин, добровільно виїхали на інше постійне місце проживання, домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасового відсутніми відповідачкою та її дітьми судом не встановлено, а тому суд вважає, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратили право на житло в будинку № 5А по вулиці Н.Кобринської в м. Моршині Львівської області, який на праві власності належить позивачу [PERSON] Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн., підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved