Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Тарутинського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про повернення та стягнення з неї 13000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між нею та відповідачем досягнуто згоди про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: с. Вільне Тарутинського району Одеської області, вул. Мира, 63, за 16000 грн. На підтвердження наміру укласти в майбутньому договір купівлі-продажу будинку у сторін була усна домовленість про те, що позивач купить у відповідача вказаний будинок, заплатить 13000 грн. та після оформлення договору купівлі-продажу передасть ще 3000 грн. В подальшому відповідач отримала 13000 грн., про що письмово зазначила у відповідній розписці в присутності секретаря Вільненської сільської ради Тарутинського райорну Одеської області. Однак, до теперішнього часу відповідач не додержалась домовленості і позивач відмовилася від купівлі вказаного житлового будинку. Позивач запропонувала відповідачу повернути надані нею 13000 грн., проте вона відмовилась. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на її користь позовну суму 13 000 грн., які вона набула від неї без достатньої правової підстави та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. Відповідач в судовому засіданні фактично позов визнала, проте 13000 грн. повернути відмовилась, мотивуючи це тим, що ці кошти вона отримала в якості орендної плати за проживання позивача разом з її співмешканцем в спірному будинку. Проаналізувавши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено і не оспорювалось сторонами, що позивач [PERSON] та [PERSON] на момент досягнення домовленості з відповідачем [PERSON] про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку хоча і не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте спільно проживали однією сімєю (а.с. 30-32). Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Також, в судовому засіданні встановлено і не заперечувалося сторонами, що між позивачем, яка діяла спільно зі своїм співмешканцем [PERSON], та відповідачем досягнуто згоди про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: с. Вільне Тарутинського району Одеської області, вул. Мира, 63, за 16000 грн. (а.с. 30-32). На підтвердження наміру укласти в майбутньому договір купівлі-продажу будинку у сторін була усна домовленість про те, що позивач разом із своїм співмешканцем [PERSON] купить у відповідача вказаний будинок, заплатить 13000 грн. та після оформлення договору купівлі-продажу передасть ще 3000 грн. В подальшому відповідач [PERSON], в присутності позивача [PERSON], отримала від [PERSON] 13000 грн., про що письмово зазначила у відповідній розписці в присутності секретаря Вільненської сільської ради Тарутинського району Одеської області (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України (далі ЦК) попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Отже, суд доходить висновку, що сторонами в усній формі укладено попередній договір купівлі-продажу жилого будинку за адресою: вул. Миру, 63, с. Вільне Тарутинського району Одеської області. Відповідно до ст. 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За ч. 1 ст. 635 ЦК попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Таким чином, попередній договір щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу жилого будинку повинен був укладатися у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. За ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Враховуючи викладене, укладений сторонами в усній формі попередній договір щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу жилого будинку разом із земельною ділянкою є нікчемним. За ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, враховуючи, що попередній договір та договір купівлі-продажу не укладався, а отже отримані відповідачем [PERSON] кошти вважаються безпідставно набутим майном, тому на підставі ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню. Позивачем [PERSON] разом із [PERSON] передано відповідачу [PERSON] 13000 грн., які є їх спільною сумісною власністю, що також не заперечувалось сторонами (а.с. 30-32). За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Співмешканець позивача [PERSON] позовні вимоги у встановленому порядку до відповідача [PERSON] не заявляв, а тому суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] має право на отримання своєї рівної частки (половини) від переданих відповідачу за недійсним правочином спільних коштів (13000 грн.) на суму 6500 грн., а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково, із пропорційним стягненням судових витрат. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене,

Outcome: partial