Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Позивач в жовтні 2016 року звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що знаходилась у шлюбі з відповідачем по справі. Від спільного проживання у них [INFO] року народився син [PERSON]. В грудні 2005 року шлюб між ними було розірвано. На теперішній час їх спільний син є курсантом 1-го курсу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного. В зв'язку з навчанням він не має змоги влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. У зв'язку з навчанням їх син потребує додаткової матеріальної допомоги. Відповідач працює, стабільно отримує заробітну плату, але в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина у період навчання не надає. Так як відповідач є працездатною особою, вважає, що він може надавати сину таку допомогу в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісяця. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності суду не подавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні діти продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 5). Згідно довідки № 1980/3 від 29.08.2016 року (а.с. 6) [PERSON] перебуває на військовій службі і є курсантом 1-курсу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного. Отже, спільний син сторін по справі [PERSON] потребує матеріальної допомоги від батька на період навчання. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Виходячи з принципу змагальності сторін, суд не може за власною ініціативою збирати докази або роботи інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідач по справі є працездатною людиною, працює на «Конотопській дистанції колії» та отримує заробітну плату (а.с. 2). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, як батько може надавати сину, який продовжує навчання матеріальну допомогу. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, вік дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім'ї, батьків, дітей. Отже, при визначенні розміру цієї допомоги суд враховує, що [PERSON] є працездатним, працює на підприємстві, де отримує заробітну плату. З урахуванням зазначеного суд вважає, що відповідач може надавати сину допомогу у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу до припинення навчання або досягнення ним 23 років. Сплачуючи аліменти саме в такій частині відповідач, як зможе надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, так і вирішувати питання матеріального характеру щодо себе. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приходить до висновку про повну доведеність заявлених вимог, тому вони підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial