Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на садовий (дачний) будинок, який знаходиться в [ADDRESS], згідно укладеного сторонами договору купівлі-продажу, за яким позивач придбав нерухоме майно вартістю 1000 гривень. Посилається на повне виконання умов договору сторонами та розбіжності при інвентаризації нерухливого майна, оскільки в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу спірного майна від 05.07.1997 року площа будинку складає 20,3 м.кв., а при поточній інвентаризації виявилось, що будинок складається з першого поверху площею 24 м.кв. та мансарди площею 31 м.кв., а всього 55 м.кв., що відрізняється від зазначеного в договорі купівлі-продажу. Ця обставина є можливою перешкодою для реєстрації права власності на даний об'єкт нерухомості. У судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі, просить позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Пояснив, що заходів щодо державної реєстрації правочину не вчиняв. Відповідача позов визнав повністю, просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, із наступних підстав. Позивачем на обґрунтування позовних вимог суду надані копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірного майна від 05.07.1997 року, площа якого складає 20,3 м.кв. Також надана копія довідки Сарненської міської ради про присвоєння будинку [NUMBER]. Надані технічні паспорти КП «Рівненського ОБТІ Рівненської обласної ради» та ФОП [PERSON] від 12.09.1994 року та 10.10.2013 року на спірний садовий (дачний) будинок, згідно яких його загальна площа складає відповідно 20,3 м.кв. та 55 м.кв. Згідно ст.ст. 656-658 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця. Право продажу товару належить власникові товару. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1878-VI від 11.02.2010 року обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, що розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, зокрема: право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1878-VI від 11.02.2010 року передбачено, що підставою для державної реєстрації прав, є, зокрема, договір укладений у порядку, встановленому законом. Згідно ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Як встановлено при розгляді справи, сторонами не дотримані вимоги щодо державної реєстрації правочину, яка є обов'язковою згідно діючого законодавства, тобто на момент звернення до суду 15.04.2014 року даний договір купівлі-продажу спірного майна від 05.07.1997 року, який відповідно до положень ст.ст. 4, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1878-VI від 11.02.2010 року підлягає державній реєстрації, є неукладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Посилання сторін на наявність умов для визнання правочину дійсним з огляду на виконання сторонами умов договору купівлі-продажу не заслуговують на увагу, оскільки сторони в органи державної реєстрації прав не звертались, що підтвердили у судовому засіданні, а лише консультувались. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, придбане на підставі договору купівлі-продажу спірного майна від 05.07.1997 року, який не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін, є безпідставними, так як відсутні правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку.

Outcome: dismissed