Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє представник Брага І.Д. , звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. 01.03.2017 року між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого [PERSON] передав відповідачці грошову позику у розмірі 13500 доларів США, що в перерахунку за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.03.2017 року було еквівалентно 364365 грн., для особистих потреб, які [PERSON] зобов`язалась повернути до 08.03.2018 року. Позика була надана для потреб родини відповідача, на лікування чоловіка відповідачки [PERSON] , про що була власноруч написана розписка, датована 01.03.2017 року, в якій зазначено, що грошову суму вона запозичила під заставу квартири [ADDRESS] , яка належить їй та її чоловіку - [PERSON] . Відповідач надала копію свідоцтва про право власності на житло від 20 липня 2005 року видане розпорядженням Курахівської міської ради №654 від 18 липня 2005 року, копію витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №7850945 від 22.07.2005 року, копію технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] та копію паспорта свого чоловіка і запевнила , що чоловік письмово підтвердить про запозичення зразу після одужання. Відповідачка запевнила , що вона є спів засновницею ТОВ «Зоря-2», де її доля в статутному капіталі товариства складає 25% і вона в змозі повернути борг, надавши нотаріально звірений статут товариства. Після отримання відповідачкою суми з`ясувалося, що вона продала свою частку в статутному капіталі ТОВ «Зоря-2» задовго до запозичення боргу. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконала. У зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду та просить визнати запозичення у розмірі 13500 доларів США здійснене [PERSON] згідно розписки від 01.03.2017 року, борговим зобов`язанням перед позивачем, стягнути з відповідача на його користь заборгованість за розпискою від 01.03.2017 року (з урахуванням коефіцієнту інфляції та 3% річних) в розмірі 479460,11 грн., судовий збір в розмірі 1916 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. 15.03.2021 року від відповідача на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву, в яких відповідач з позовними вимогами не погоджується в повному обсязі, вважає їх не обґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що договір позики повинен бути нотаріально посвідчений, оскільки містить елементи договору застави майна, а тому є нікчемним. Розписка від 01.03.2017 року не містить підтверджень, щодо отримання [PERSON] суми боргу частково або в повному обсязі, відсутнє посилання на розмір отриманих коштів, не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу з зазначенням суми. Стверджує, що нею не були одержані грошові кошти від [PERSON] 01.03.2017 року в розмірі 13500 доларів США і зобов`язань щодо їх повернення вона не надавала. Позивачем не вірно встановлена сума заборгованості за розпискою в гривневому еквіваленті, а саме визначений курс долара станом на 10.11.2020 рік замість 01.03.2017 року. Позивачем не вірно зроблений розрахунок індексу інфляції та 3% річних. Вважає витрати на професійну правничу допомогу не обґрунтованими та не підтвердженими доказами. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії розписки від 01.03.2017 року вбачається, що [PERSON] запозичила у [PERSON] гроші у сумі 13500 доларів США під заставу квартири за адресою: [ADDRESS] , до 08.03.2018 року. Гроші отримала при двох свідках. Борг зобов`язалась повернути 01.01.2020 року. Ст. 509 ЦК України передбачає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з правочинів. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В даному випадку відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує укладений між сторонами правочин щодо передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16, відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, між сторонами був укладений договір позики, при цьому розписка підтверджує його укладення, умови договору та засвідчує факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі 13500 доларів США, який є предметом договору. Розпискою також визначений строк, у який позичальник - відповідач [PERSON] зобов`язалась повернути борг. В даному випадку договір позики повинен бути укладений в простій письмовій формі, згідно вимог ст. 1047 ЦК України. Однак, згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання такої вимоги не має наслідком недійсність цього правочину. За таких обставин, оскільки запозичення коштів визнається зобов`язанням відповідно до ст.ст. 1046-1047 ЦК України, окреме визнання запозичення 13500 доларів США борговим зобов`язанням перед позивачем за вказаною розпискою не потребується, отже, в цій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, суд зазначає, що частиною 1 ст. 218 ЦК України встановлено правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину. Зокрема, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Предметом доказування в даній цивільній справі є обставини, пов`язані з виникненням грошового зобов`язання та його виконанням. За обставин, коли письмова форма договору позики була сторонами не додержана, суд вважає, що покази свідків не можуть бути джерелом доказування в сенсі ст. 78 ЦПК України, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд також не приймає заперечення відповідача у тому, що розписка від 01.03.2017 року не містить підтверджень отримання нею грошових коштів у сумі 13500 доларів США, та не встановлює обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу, оскільки зі змісту розписки вбачається, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Стосовно заперечень відповідача про те, що договір позики повинен бути нотаріально посвідчений, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. З аналізу положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є підтвердженням укладання договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику. При цьому укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. З копії розписки від 01.03.2017 року вбачається, що відповідачка запозичила гроші під заставу квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено копіями свідоцтва про право власності на житло від 20.07.2005 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7850945 від 22.07.2005 року, технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] . Відносини застави регулюються, зокрема, ЦК України та Законом України «Про заставу» № 2654-XII від 02.10.1992 року. У ст. 1 Закону України «Про заставу» міститься поняття застави, за яким застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 13 Закону України «Про заставу» врегульовано форму договору застави. Так, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів. Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов`язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін. Статтею 14 Закону України «Про заставу» встановлено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. В абз. 3 п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, неукладений договір не є юридичним фактом та не тягне жодних правових наслідків. Згідно ч. 1 ст. 638ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання сторонами договору застави у письмовій формі, передачі майна у заставу (його вартість, опис тощо). Отже, суд приходить до висновку, що сторонами не досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору застави, тобто договір застави є неукладеним, та не приймає заперечення відповідача в тій частині, що договір позики має бути нотаріально посвідчений, оскільки він містить елементи застави майна. Проте, в матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики, укладений між сторонами, є недійсним, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають до виконання. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачем не надано суду жодних доказів підтвердження сплати боргу повністю або частково. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики та не повернула отримані нею в якості позики гроші, чим порушила умови договору. Отже, позовні вимоги про стягнення боргу за розпискою в цій частині підлягають задоволенню, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 13500 доларів США Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Проте, згідно з Постановою ВСУ від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Отже в даному зобов`язанні нарахуванню підлягає лише 3% річних. Щодо стягнення 3 % річних, суд зазначає, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок суду узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, наведеними у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такий висновок наведений у постанові ВП ВС від 16.01.2019 року № 373/2054/16-ц. Строк виконання зобов`язання настав 01.01.2020 року, відповідно до розписки, а отже право нарахування 3 % річних у позивача виникає з 02.01.2020 року, тобто з дня, наступного за днем виконання зобов`язання. Загальний строк прострочення виконання зобов`язання за період з 02.01.2020 року до 23.07.2021 року складає 569 днів. Розрахунок 3 % річних за вказаний період становить 631,36 доларів США. З позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути відповідачки суму боргу за розпискою в гривневому еквіваленті. Разом з тим, з розписки від 01.03.2017 року встановлено, що зобов`язання за договором позики виражене в доларах США, а грошовий еквівалент зобов`язання у національній валюті України не визначався. Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Частиною 1 ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. В силу ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У відповідності з ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. А згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 21.06.2018 року № 2473-VIII «Про валюту і валютні операції». Нормами чинного законодавства України не встановлено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. «Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України» - постанова Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. При ухваленні рішення суд також враховує положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно яких, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що засіб юридичного захисту, наведений у ст. 13 Конвенції, має бути ефективним як на практиці, так і за законом (рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», рішення від 17 липня 2008 року у справі «Каіч та інші проти Хорватії»). Суд також виходить із того, що ефективний спосіб захисту, який повинен обрати суд, має відповідати порушеному праву або інтересу, характеру правопорушення тощо. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, суд приходить до висновку, що максимально ефективним засобом захисту прав позикодавця буде стягнення з позичальника коштів у тій валюті, яка визначена договором позики, а саме у доларах США, що узгоджується з принципом виконання зобов`язання в натурі та практикою Верховного Суду України. Таким чином, позовні вимоги про стягнення боргу за розпискою підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням 3 % річних в розмірі 14131,36 доларів США. Щодо питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1513,43 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зазначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на правничу допомогу має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19). Проте відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для розподілу та стягнення судових витрат, понесених відповідачем. Зазначене не позбавляє можливості відповідача звернутися з такими вимогами при наданні належних та достатніх доказів, які б підтверджували понесені витрати.

Outcome: partial