Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , в якому зазначила, що 26.10.2002 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачем, а відповідач окремо. За час перебування у шлюбі сторони придбали за спільні кошти певне майно, а саме: збудували новий житловий будинок, придбали автомобіль БМВ 520І, 1998 року випуску. Позивач зверталася до відповідача з пропозицією поділити нажите за роки спільного проживання майно, але він нічого конкретного не запропонував. Натомість, він 07.07.2018 в Пологівському територіальному сервісному центрі МВС уклав договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, згідно з яким продав його третій особі [PERSON] за 112952,58грн., вчинивши цей продаж без згоди позивача, а на її вимогу повернути половину грошей, виручених від продажу автомобіля, відповів відмовою. За час перебування у шлюбі позивач працювала у власному бізнесі, надає перукарські послуги, має певний прибуток, який витрачався в тому числі і для придбання спільного майна. Таким чином, щоб захистити свої майнові права позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача 1/2 частини від продажу належного їм на праві спільної власності автомобіля БМВ 520І, випуску 1998 року, визнавши право власності на іншу половину суми від продажу, тобто 56476грн. за відповідачем. 18.01.2019 відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позов, в якому заперечив проти заявлених вимог [PERSON] та зокрема зазначив, що за час спільного проживання вони купили будинок, поруч з яким збудували новий житловий будинок, але без оформлення права власності, та купили автомобіль БМВ 520І, а також телевізор TCL, пральну машинку SАМSUNG, холодильник ATLANТ, ноутбук АSUS, фотокамеру Olimpus, принтер CANON, кондиціонер MIDEA, електричний бойлер, набір м`яких меблів (угловий диван, диван малютку), тумбу ТВ, Wi-fi роутер, тарілку супутникову, набір меблів для кухні, двоспальне ліжко, односпальне ліжко з ортопедичним матрацом, шафу (купе), комод, комп`ютерний стіл. Також ними було придбане обладнання для салону краси, а саме: мийку-крісло парикмахерське, косметологічне крісло, бойлер, обладнання для манікюру та педикюру, тату-машинку, крісло - 2 шт., стіл для манікюру. Проте позивач не зверталася до нього з приводу поділу спільно набутого майна. Окрім цього зазначив, що позивачем було подано позовну заяву до суду про стягнення аліментів на утримання дітей, але оскільки він добросовісно підтримував своїх доньок, виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду не було передано для виконання. Дружина залишилася проживати з дітьми у побудованому будинку, а він забрав автомобіль. Через певний час він вирішив продати автомобіль через матеріальні труднощі, саме тоді дружина вирішила передати виконавчий лист для примусового виконання рішення суду щодо стягнення аліментів. Оскільки підтвердження щодо самостійної сплати аліментів немає (ніяких розписок з позивача він не брав), за кошти отримані під час продажу автомобіля, позивач погасив борг по сплаті аліментів за попередні роки, а саме 87000грн. Також відповідач зазначив, що все майно було придбано за кошти, які він отримував, працюючи в той момент, сторонньої допомоги ні від кого не отримував, а на час придбання майна позивач була зареєстрована як приватний підприємець, але її прибуток склав 0 гривень, що підтверджується поданими деклараціями. Все нажите майно він залишив дружині та дітям, забравши собі лише автомобіль, який продав, але більшу частину отриманих грошей витратив на аліменти. В результаті цих подій переніс сильні психологічні переживання, погіршилось не лише здоров`я, а взагалі душевний стан та спосіб життя. 28.01.2019 позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, де зокрема зазначила, що відповідач вказує на те, що частину коштів отриманих від реалізації спільного авто він витратив на погашення заборгованості зі сплати аліментів перед позивачем. Проте відносини щодо поділу майна виникають між подружжям, відносини ж зі сплати аліментів та обов`язку з їх сплати виникають між батьком та дитиною, а мати дитини в цих відносинах виступає в якості отримувача аліментів лише як законний представник дитини, адже аліменти належать саме дитині (ч.1 ст.179 СК України). Виконання обов`язку зі сплати аліментів на утримання дітей ніяким чином не вступає у взаємозв`язок з майновими правами подружжя відносно один одного, в тому числі й щодо поділу майна. Спірний автомобіль було придбано за спільні кошти сторін, факт придбання спірного авто у шлюбі відповідачем не заперечується. В силу ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Слід зазначити, що позивач, як мати, займалася на час набуття спільного майна доглядом та утриманням двох дітей. Разом з тим спільний автомобіль реалізовано відповідачем. Тому позивач просила позовні вимоги задовольнити. Про місце, дату і час розгляду справи сторони повідомлені належним чином. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Представник позивача - адвокат Щасливий О.Р. надав письмову заяву, в якій просить справу розглянути за відсутності позивача та її представника, на задоволенні позовних вимог наполягає. В судове засідання відповідач та його представник не з`явилися. Представник відповідача - адвокат Гришко Р.В. надав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги не підтримує в повному обсязі. Просив врахувати, що відповідно до рішення суду про розлучення, подружжя вело спільне господарство до вересня 2018 року, а автомобіль був проданий 07.07.2018, тому, враховуючи, що ведення спільного господарства передбачає спільні витрати та доходи, не має підстав для стягнення з відповідача грошей за продаж автомобіля. На момент його продажу подружжя вело спільне господарство й гроші, отримані від продажу, були розподілені порівну. Вважається, що, якщо один із подружжя вчиняє правочин, він діє за згодою іншого, якщо інший не має заперечень, а враховуючи, що на сьогодні правочин позивачем не оспорений, то продаж авто був здійснений з її згоди. Розгляд справи просив провести за відсутності відповідача та його представника, в задоволенні позову відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких заяв та клопотань до суду не подавав. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України справа розглядається за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право на справедливий суд, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України). За приписами статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Встановлено, що сторони з 26.10.2002 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області у справі №324/2228/18 від 31.01.2019, яке набрало законної сили 05.03.2019, шлюб між ними розірвано. Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №1445/2017/485826, укладеному 03.06.2017 в ТСЦ №1445, відповідач [PERSON] придбав автомобіль БМW 520І, 1998 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Таким чином, вказаний автомобіль був придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому слід зазначити, що при визнанні права спільної сумісної власності подружжя на майно, має бути встановлений не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16.12.2015 у справі №6-2696цс15. Разом із тим, законом встановлена презумпція спільності майна, придбаного у період шлюбу. З цього випливає, що у разі незгоди одного з подружжя з такою презумпцією і у разі виникнення спору, на ньому лежатиме тягар доказування протилежного. Презумпцію спільності майна можуть спростувати докази про: 1) придбання речі до шлюбу; 2) придбання речі на кошти, які належали позивачеві особисто (подарунок батьків, одержання відшкодування за моральну шкоду тощо); 3) придбання речі за рахунок коштів, одержаних від продажу особистого майна; 4) придбання речі в період окремого проживання за власні кошти. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов оспорював той факт, що вказаний автомобіль БМW 520І, реєстраційний номер [NUMBER] , є об`єктом права спільної сумісної власності його та позивача як подружжя, посилаючись на те, що все майно було придбано за кошти, які він отримував, працюючи в той момент, сторонньої допомоги ні від кого не отримував, на час придбання майна позивач була зареєстрована як приватний підприємець, але її прибуток склав 0 гривень. Однак ніяких доказів на доведення своїх тверджень відповідач до суду не надав. Таким чином, оскільки відповідач ніяких доказів на спростування твердження позивача про те, що вказаний автомобіль БМW 520І, реєстраційний номер [NUMBER] , є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача як подружжя до суду надано не було, а даний автомобіль був придбаний (набутий) позивачем та відповідачем в період шлюбу, то з огляду на презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу, та не доведення відповідачем протилежного, його слід вважати їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Відповідно до п.23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно із ч.1, ч.2, ч.3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Таким чином, визначення частки у спільній сумісній власності та презумпція рівності цих часток, а також припинення права спільної сумісної власності на майно має місце зокрема у разі поділу такого майна. З огляду на викладене, аналізуючи досліджені у справі докази суд приходить до висновку, що автомобіль БМW 520І, реєстраційний номер [NUMBER] був набутий позивачем та відповідачем під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є їхньою спільною сумісною власності, і з огляду на це підлягає поділу між ними на рівні частки. Встановлено, що відповідач продав вказаний автомобіль без згоди позивача, що виключає можливість його поділу між сторонами відповідно до їх часток. Так, згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №2345/2018/1015088, укладеному 07.07.2018 в ТСЦ №2345, відповідач [PERSON] продав автомобіль БМW 520І, 1998 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , покупець [PERSON] , ціна продажу транспортного засобу склала 112952,58грн. Згідно з положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Однак, згода дружини - позивача [PERSON] на продаж даного автомобіля, який є їх спільною сумісною власністю як подружжя, відсутня, оскільки позивач такої згоди не надавала. Посилання відповідача у відзиві на позов про те, що кошти отримані ним від продажу спірного автомобіля він витратив на погашення боргу по сплаті аліментів на утримання їхніх з позивачем спільних дітей, не приймається судом до уваги при вирішення даної справи, оскільки відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Таким чином, обов`язок відповідача [PERSON] утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття це його особистий обов`язок як батька дітей, при цьому мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а тому виконання свого обов`язку щодо утримання дітей за рахунок частки у спільній сумісній власності іншого з подружжя є безпідставним і не ґрунтується на законі. При цьому, слід зазначити, що представник відповідача - адвокат Гришко Р.В. у своїй заяві від 03.05.2019 стверджував, що кошти отримані від продажу автомобіля були поділені порівну, так сторони на той час вели спільне господарство, в той час як відповідача у відзиві на позов зазначав про те, що кошти отримані ним від продажу спірного автомобіля він витратив на погашення свого боргу по сплаті аліментів на утримання дітей. Враховуючи, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя та підлягає поділу, однак відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, то остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу. Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості спірного автомобіля, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається не з суми, за яку це майно було продано, а виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сторони між собою не погодили дійсної вартості спірного об`єкту на час спору. Під дійсною вартістю майна розуміється грошова сума, за яку воно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Згідно зі звітом №339 05.09.2018 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості автомобіля БМW 520І, реєстраційний номер [NUMBER] , складеного спеціалістом-автотоварознавцем [PERSON] , свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №1169 від 10.03.2004, ринкова вартість автомобіля БМW 520І, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 05.09.2018 складає 109089,17грн. Таким чином, розмір компенсації від 1/2 частки у праві власності на вказаний автомобіль складає 54544,58грн. (109089грн. / 2 ), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її прав шляхом стягнення з відповідача вартості 1/2 частки спірного автомобіля, яка складає 54544,58грн., а відтак і про часткове задоволення позову. Інші доводи, на які посилались сторони у відзиві на позов та відповіді на відзив, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 680,7грн. На підставі викладеного, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60-63, 65, 68-71 СК України, ст. ст. 11, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263, 265 ЦПК України,

Outcome: partial