Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2018 року звернувся до суду з позовом, який був уточнений, до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 червня 2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - «[PERSON]». Під час перебування у шлюбі у нього з відповідачем народився син: [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу буде жити з відповідачем. Позивач зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося. З 2014 року між позивачем та відповідачем припинені шлюбні стосунки, з цього періоду сторони проживають окремо, не мають єдиного бюджету та не ведуть спільного господарства. Подальше збереження шлюбу неможливе, оскільки між сторонами повністю втрачено почуття любові та поваги. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували. Відповідачка вказала, що не бажає розірвання шлюбу, однак добре розуміє, що не зможе жодним чином вплинути на позивача, щоб зберегти шлюб. Суд, заслухавши позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 24 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 989. Після укладення шлюбу [PERSON] прізвище не змінювала (а.с. 7). В шлюбі у сторін народився син: [PERSON], [INFO], про що 10.08.2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 993, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 10.08.2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Також, встановлено, що між сторонами фактично припинені шлюбні стосунки, тривалий час сторони не ведуть спільного господарства, між ними примирення неможливе. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 120 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. Суд враховує, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, позивач не бажає поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення сторони не приймають, приймаючи до уваги час термін розгляду справи, суд вважає недоцільним надання сторонам строку для примирення. Причиною розпаду сім'ї є взаємне непорозуміння, втрата один до одного почуття любові та поваги. При постановленні рішення суд враховує те, що сімейно-шлюбні відносини припинені, спір щодо місця проживання дитини відсутній, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому суд дійшов висновку, що сім'я сторін розпалася остаточно та не може бути відновлена. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має суттєве значення. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Outcome: approved