Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 16.06.2008 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №PLXRRC32180405, за яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 6377,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не виконав в повному обсязі умов договору, через що виникла заборгованість. Станом на 24.10.2016 року сума заборгованості становить 123 336,43 грн., з яких: 6 066,49 грн. - заборгованість по кредиту; 815,17 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1 836,80 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 114 617,97 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 9 352,44 грн., що була задоволена судовим наказом Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03.09.2009 року з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 113 983,99 грн.. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» прохає стягнуть заборгованість в розмірі 90 000,00 грн., яка складається з: 334,61 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 918,40 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 88 746,99 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Добровільно відповідачем сума заборгованості не сплачена, а тому позивач вимушений був звернутись до суду. Позивач прохає суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 90 000,00 грн., а також відшкодувати понесені судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, прохав розглядати справу без його участі. Позивачем до суду було направлено відзив згідно якого позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що позивачем до суду не надано оригінали документів, які судом витребовувались. Умови щодо комісії та інші платежі банку на свою користь є нікчемними. Є підстави для зменшення пені. Банком нараховано проценти і пеню по відсутній заборгованості, а посилання на умови є незаконним, оскільки відповідач їх не підписував і не погоджував. Крім того, [PERSON] заявив клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки строк дії договору закінчився у 2011 році. З`ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих сторонами, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Судом встановлено, що 16.06.2008 року між позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №PLXRRC32180405, за яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 6377,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У позові зазначено, що відповідач [PERSON] згодний з тим, що заява яка ним підписана 16.06.2008 року разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) становить між ним та банком договір, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До позову банк додав Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). На підставі судового наказу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області №2-н-244/09 від 03.09.2009 року з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто заборгованість в розмірі 9 352,44 грн., яка складалась з: 6 066,49 грн. - заборгованість по кредиту; 480,56 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 918,40 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 965,45 грн. - заборгованість по пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 421,54 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 24.10.2016 року становить 90 000,00 грн., яка складається з: 334,61 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 918,40 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 88 746,99 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Як вбачається з позовної заяви та не оспорюється сторонами, заборгованість за кредитом (тілом кредиту) у відповідача відсутня. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Судом встановлено, що умовами договору (заява позичальника) передбачено сплату винагороди у строки та розмірі згідно Тарифів, заяви та даних Умов (пункт 3.2.4. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)), однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану винагороду надавалися відповідачу. При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, за рахунок [PERSON] , що є незаконним. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, від 28 листопада 2018 року № 344/3834/16-ц, провадження № 61-27402св18. Стосовно вимоги позивача про стягнення із відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором суд зауважує наступне. Відповідно заяви позичальника від 16.06.2008 року при порушенні Позичальником зобов`язань із погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої зазначено у п. 5.1 Умов за кожний день просрочки. Отже, в заяві позичальника від 16.06.2008 року, яка підписана відповідачем [PERSON] , розмір пені не зазначений, а з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідач не ознайомлювався, їх не підписував, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 88746,99 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення відсотків суд виходить з наступного. Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 31.10.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Як вбачається з заяви позичальника від 16.06.2008 року банк надав відповідачу [PERSON] строковий кредит у сумі 6377,80 грн. на строк 36 місяців, строк з 16.06.2008 року по 16.06.2011 року включно на придбання товару. Встановлено, що з 2011 р. банк до відповідача з вимогами щодо стягнення відсотків не звертався. Станом на дату подачі позову до суду 31.10.2016 року позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, з клопотанням про поновлення пропущеного строку не звертався. Разом з тим, позовну заяву було подано до суду 31.10.2016 року, тобто після спливу строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд застосовує позовну давність за клопотанням відповідача та відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості по відсоткам за користування кредитом. З огляду на вищевикладене суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Outcome: dismissed