Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач (відповідач) [PERSON] звернувся з позовом до відповідача (позивача) [PERSON] про визнання об»єктом права спільної сумісної власності подружжя житлового будинку [ADDRESS] та його поділ як спільного майна подружжя. В свою чергу, відповідач (позивач) [PERSON] звернулася з позовом до відповідача (позивача) про визнання спільною сумісною власністю подружжя незакінченого будівництва підвального приміщення по [ADDRESS] В судовому засіданні, представник позивача (відповідача) (на підставі угоди) пояснив, що 01 червня 2002 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрованого в орагнах ДРАЦС. 06 липня 2005 року між відповідачем (позивачем) [PERSON] та [PERSON] який довидиться батьком останній, укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] На час укладення договору дарування, житловий будинок був не придатний для проживання, оскільки був побудований лише каркса будинку та вкритий шифером дах цього будинку. Після отримання в дар зазначеного спірного майна [PERSON] і [PERSON] почали капітальний ремонт цього житла. Зокрема, було побудовано гараж, сарай, кам»яну огорожу, укладено тротурану плитку на подвір»ї. Внаслідок спільних трудових та грошових затрат, вартістю житлового будинку з господарськими будівлями істотно зросла і становить близько 300 тис. грн. на сьогоднішній день. Відповідно до частини 1 статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або заьрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Добровільної згоди щодо поділу цього майна сторони не досгяли, а тому позивача змушений звернутися до суду за захистом свого парва. Просить визнати об»єктом рава спільної сумісної власності подружжя житловий будинок [ADDRESS] Одеської області та визнати за [PERSON] право власності на ? частку цього помешкання. Стосовно вимоги відповідача (позивача) [PERSON] про визнання об»ктом права спільної сумісної власності подружжя незакінченого будівництва підвального приміщення по [ADDRESS] то ці позовні вимоги визнає в понвому обсязі і не заперечує проти їх задоволення. Представник відповідача (позивача) ( на підставі угоди) в судовому засіданні позовні вимоги позивача (відповідача) [PERSON] не визнав та пояснив, що 01 червня 2002 року між сторонами був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за №19. Після реєстрації шлюбу сторони почали проживати у житловому будинку батьків відповідача (позивача) по [ADDRESS]. Від шлюбу у сторін [INFO] року народилась дочка [PERSON]. 06 липня 2005 року батько відповідача (позивача) - [PERSON] подарував дочці - [PERSON] спірний житловий будинок, а саме житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], Одеської області. Це підтверджується договором дарування, зареєстрованим в реєстрі за №647 приватного нотаріуса Кодимського районного нотарільного округу. Тобто, житловий будинок [ADDRESS], набутий відповідачем (позивачем) під час перебування з [PERSON] в шлюбі, однак, з підстав, передбачених ст. 57 Сімейного кодексу України є тої особисто власності і не може входити до переліку майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Послання позивача (відповідача) на те, що на час укладення договору дарування спірне житло не було придатне для проживання, оскільки був побудований лише каркас будинку та покрівля є нічим не обгрунтованим. Так, наданий суду, як доказ, диск з віддеозйомкою житлового будинку не може бути належним доказом з огляду на те, що відоезйомка проводилась 02 червня 2002 року, тобто за три роки до переходу права власності на будинок. Доказів того, що позивачем (відповідачем) проводився капітальний ремонт будинку не надано. Просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Що стосується заявленого позову [PERSON], то просить його задовольнити, визнавши незакінчене будівництво підвального приміщення по [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки незакінчене будівництво підвального приміщення по [ADDRESS] було придбане позивачем (відповідачем) під час шлюбу з відповідачем (позивачем) за спільні кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, о він є батьком відповідача (позивача) [PERSON]. У 2005 роцці він подарував дочці житловий будинок [ADDRESS] На час укладення договору дарування все необхідне для проживання в цьому будинку було. Вікна і двері у житловому будинку були дерев»яні. Молоді люди лише згодом поміняли вікна на металоплатискові. Через деякий час він допомагав молодим будувати сарай і покривати його шифером. За виконані роботи йому зять нічого не платив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні поясила, що вона як експерт будівельник згідно ухвали Кодимського районного суду проводила судову будівельно-технічну експертиз житлового будинку [ADDRESS] в місті Кодимі. Станом на 15 грудня 2013 року вартість ремонтно-будівельних робіт по цьому помешканню становила 183 752 грн.. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01 червня 2002 року, виданого відділом актів громадянського стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, шлюб між [PERSON] і [PERSON] укладено 01 червня 2002 року, актовий запис №19. Згідно договору дарування від 06 липня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №647 приватного нотаріуса Кодимського нотаріального коругу [PERSON], [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з відповідними господарськими будівлями [ADDRESS] Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Кодимського районного бюро технічної інвентаризації №7744497 від від 12 липня 2005 року, власником домоволодіння [ADDRESS] є [PERSON]. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Кодимського районного бюро технічної інвентаризації №33335678 29 лютого 2012 року, власником незакінченого будівництва підвального приміщення по [ADDRESS] є [PERSON]. Згідно рішенню Кодимського районного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року (справа №503/459/13-ц) шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Згідно висновку №32-2013 судової будівельно-технічної експертизи від 15 грудня 2013 року, ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] Одеської області становить 299419 грн.. Вартість ремнтно-будівельних робіт становить 193752 грн.. Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] повинно бути відмовлено в повному обсязі, а позов [PERSON] підлягає задовлленню в повному обсязі з наступних підстав. Законом (ст.ст. 10 ч.3 і 60 ч.1 ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень… Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Як установлено в судовому засіданні з пояснень сторін та досліджених матеріалів справи, вони проживали в зереєстрованому шлюбі з 01 червня 2002 року по 05 травня 2013 року. Як убачається з договору дарування від 06 липня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №647 приватного нотаріуса Кодимського нотаріального коругу [PERSON], [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з відповідними господарськими будівлями [ADDRESS] Як зазначено в п.22 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснється за правилами, встановленими статтями 89-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, пунктом другим частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Пленум Вреховного Суду України в пункті 24 своєї постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до частини 1 статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Режим спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується доки інший з подружжя не доведе іншого, тобто діє презумпція спільного майна подружжя (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2013 року, справа №3237 св12). Представником позивача (відповідача) в судовому засіданні не доведено того, яка вартість спірного майна була на час укладення договору дарування [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] своїй дочці, які кошти його особисті були витрачені на істотне збільшення вартості житлового будинку та господарських будівель. Сама по собі констатація факту понесених певних витрат на проведені ремонтно-будівельні роботи в житловому будинку, як це зазначено у висновку будівельно-технічної експертизи, не може свідчити про істотне зібльшення вартості житла або грошові витрати позивача (відповідача). Як зазначив у своєму рішенні від 03 липня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з»ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об»єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об»єкту. Відтак, суд констатує, що позивачем (відповідачем) [PERSON], не доведено своїх позовних вимог, а тому в їх задоволенні повинно бути відмолено. Що стосується виомги відповідача (позивача) [PERSON] про визнання об»єктом права спільної сумісної власності подружжя - незакінченого будівництва підвального приміщення по [ADDRESS] то суд, задовльянючи ці позовні вимоги виходив з того, що згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом установлено, що незавершене будівництво підвального приміщення по [ADDRESS] придбане подружжям під час шлюбу (проти цього не заперечує і позивача (відповідач)), а тому позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 57 ч.1 п.2, 60 СК України,

Outcome: approved