Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач в жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого, просить стягнути з останньої в порядку регресу за договором позики в сумі 12 500 доларів США, що за курсом НБУ становить 312 500 грн., вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Вимоги обґрунтовує тим, що з 09.06.1990 року по 28.11.2011 року [PERSON] перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду, яким встановлено фактичне припинення шлюбних відносин в 2009 році. В період шлюбу, 21.10.2002 року [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зазначену квартиру позивач придбав на запозичені у гр. [PERSON] кошти за договором позики від 22.08.2002 року на суму 25 000 доларів США, що на момент укладання складало 133 750 грн. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2012 року у справі 419/406/2012 з позивача було стягнуто на користь [PERSON] 133 750 грн. боргу за укладеним договором позики. Зазначене рішення суду було виконано позивачем 22.11.2012 року через ВДВС. В свою чергу, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02.02.2015 року у справі 419/1265/12, за відповідачкою було визнано право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , як на майно, що придбане спільно під час шлюбу. Позивач зазначає, що оскільки квартира, що придбана за час шлюбу визнана спільним майном, відповідач також зобов`язаний повернути [PERSON] 1/2 частину коштів запозичених за договором від 22.08.2002 року, що були витрачені на придбання квартири та повернуті кредитору особисто позивачем. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 9 липня 1990 року у відділі ЗАГС Бабушкінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 668 (а.с.10). 22 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у вигляді письмової розписки на суму 25000 доларів США, що на той час, за курсом НБУ було еквівалентно 133 750 грн. За умовами зазначеного договору, гроші [PERSON] повинен був повернути до 22.08.2010 року (а.с.16). 21 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 22 листопада 2002 року за реєстровим № 645-398 (а.с.12-14). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано, визначено 2009 рік, як час фактичного припинення шлюбних відносин (а.с.11). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02.03.2012 року з позивача було стягнуто на користь [PERSON] 133 750 грн. боргу за укладеним договором позики від 22.08.2002 року (а.с.17). Зазначене рішення суду було виконано позивачем 22.11.2012 року в межах виконавчого провадження ВП №35294670, що перебувало на виконанні Красногвардійського ВДВС ДМУЮ, про що стягувачем [PERSON] було складено розписку, відповідно до якої вона отримала від [PERSON] борг в розмірі 133750 грн. та 1337 грн. судового збору, а всього - 135087 грн. та матеріальних претензій до [PERSON] не має (а.с.18-20). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02.02.2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено, визнано право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та вселено [PERSON] до зазначеної квартири (а.с.21-23). Сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям врегульовані Сімейним кодексом ( далі СК ) України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Згідно п. 24 цієї Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК). Відповідно до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За правилом ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї. створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Правовідносини пов`язані із укладанням та виконанням правочинів врегульовані Цивільним Кодексом ( далі ЦК ) України. Згідно з ч. 1, 2 п. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Як було встановлено судом, [PERSON] позичив у [PERSON] 25 000 доларів США (еквівалент 133750 грн.), зі строком повернення до 22 серпня 2010 року, що підтверджується розпискою від 22 серпня 2002 року, при цьому у розписці зазначено, що позика була отримана на придбання квартири та не вказано, що [PERSON] як дружина надавала згоду на її отримання. На час отримання коштів в позику та написання розписки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 22 листопада 2012 року [PERSON] повернув [PERSON] борг в повному обсязі в сумі 133 750 грн. в рамках виконання рішення суду про стягнення боргу за договором позики. Тлумачення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Верховний Суд в постанові від 03.05.2018 року у справі № 639/7335/15-ц роз`яснив, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України саме позивач повинен доводити ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а згідно вимог ст. 13 ЦПК України справи розглядаються судом на підставі доказів, яки надані сторонами. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як було встановлено Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02.02.2014 року у справі 419/1265/12, участь у придбанні квартири [ADDRESS] приймали обидві сторони подружжя, окрім того, [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог, надавав пояснення, згідно яких, до придбання зазначеної квартири, подружжям було продано спільну квартиру [ADDRESS] , яка належала їм на праві власності. Також судом встановлено, що відповідно до долученого до матеріалів справи договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2002 року (п.3), продаж квартири вчинено за 22 074 грн., котрі продавець одержав повністю при підписанні договору. Як вбачається з матеріалів справи, сума позики на той час в єквіваленті становила 133 750 грн., а сума купівлі-продажу квартири на той час становила 22 074 грн. При такій ціні квартири та наявності коштів від продажу попередньої квартири та спільної участі подружжя у придбанні нової квартири, у позивача начебто виникла необхідність отримання позики, розмір якої є більшим ніж вартість квартири в понад 6 разів, що на переконання суду, не зважаючи на застереження, наявне у договорі позики, щодо отримання коштів на придбання квартири, свідчить про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами, того факту, що отримані [PERSON] за договором позики від 22.08.2010 року грошові кошти, були використані в інтересах сім`ї, в тому числі і на придбання квартири. З врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання відповідача як солідарного боржника за вказаним договором позики, а тому і відсутні підстави для задоволення позову. Також, суд додатково зазначає, що позивачем виконано зобов`язання за договором позики, шляхом сплати кредитору суми в розмірі 135087 грн. з яких 133750 грн. сума боргу та 1337 грн. - судові витрати, в той час, як позовні вимоги до відповідачки необґрунтовано заявлені у значно більшому розмірі - 312 500 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку, судові витрати понесені [PERSON] , внаслідок відмови у задоволені його позовних вимог, покладаються на самого позивача, та не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed