Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2016 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. У червні 2017 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої спросить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти у твердій грошовій сумі 2500, 00 грн. довічно, а також зобовязати відповідача брати участь у витратах позивача, повязаних з інвалідністю, шляхом компенсації щомісячно не пізніше 05 числа місяця наступного за розрахунковим готівкою ? частки її фактичних, підтверджених фіскальними чеками, або іншими платіжними документами витрат на визначені лікарями відповідно до захворювань ліки. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, [PERSON], є матірю відповідача [PERSON], [INFO]. Позивач є інвалідом другої групи, яка була їй встановлена 12.05.2016 року безстроково, страждає на захворювання центральної нервової системи, периферичної нервової системи, опорно-рухового апарату. Позивач не має фізичної можливості працювати, отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1347,00 грн., інших доходів не має. Вона постійно потребує ліків, проходження планових обстежень та лікування, на що не вистачає пенсії, яку вона отримує. Відповідач ніяк не допомагає позивачу. [PERSON] заміжня, дітей не має. Відповідач знаходиться у працездатному віці, офіційно ніде не працює, але як їй відомо, відповідач працює неофіційно, має підробіток та отримує дохід. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила суд відмовити у його задоволенні. Подала письмові заперечення проти позову, у яких зазначила, що позовні вимоги безпідставними з огляду на наступне. Так, вона є донькою позивача і мешкала у квартирі [ADDRESS], якою володіє разом із матірю в рівних частках, проте [PERSON] фактично не займалась її вихованням, та забезпеченням всім необхідним, так як все життя не працювала, вела асоціальний спосіб життя, має судимість та приводи до міліції. Фактичним вихованням займалася бабуся [PERSON], [INFO], яка проживала разом із ними, а також рідний брат матері. З 2012 року проживати в одній квартирі з [PERSON], стало неможливим, вона постійно сварилась із донькою та бабусею, під час приступів агресії вела себе неадекватно. Вони були вимушені викликати наряди поліції. Крім того, позивач постійно погрожувала розправою, наносила побої їй та [PERSON], за даним фактом також викликалася поліція, були написані заяви до поліції, складено протокол про сімейне насильство, порушено кримінальну справу. З жовтня 2016 року [PERSON] була вимушена вийняти інше житло, забрати бабусю та зїхати із своєї квартири оскільки боялася за своє життя та життя [PERSON] Вважає, що позивачем не доведено необхідність додаткового догляду за собою, оскільки постійно отримує пенсію. Також, оскільки відповідач не має постійного доходу, враховуючи ставлення [PERSON] до доньки та ухилення від виконання батьківських обовязків просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобовязані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України. Безсумнівно, неможливо змусити дорослих повнолітніх дітей любити і поважати своїх батьків. Любов, доброта, порядність, чесність є етичними поняттями, а не юридичними. Тим не менш потрібно памятати, що однією з основних цілей регулювання сімейних відносин відповідно до частини 2 статті 1 Сімейного кодексу України є утвердження почуття обовязку перед батьками. Нормами статті 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів зі своїх дітей. Обовязок виплачувати аліменти своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо. Як встановлено матеріалами справи,[PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], що підтверджує копія свідоцтва про народження серії ІV-ВЛ №437883 (а. с. 3). З довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №448125, виданої 12.05.2016 року, вбачається що [PERSON], [INFO], з 10.05.2016 року встановлена друга група інвалідності безстроково (а. с. 4). Відповідно до наданої позивачем медичної документації, а саме виписки із амбулаторної карти, виданої Комунальним закладом охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №8» від 10.05.2017 року, виписки із амбулаторної карти, виданої Комунальним закладом охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №8» від 11.08.2017 року, [PERSON] страждає рядом хронічних захворювань (а. с. 27, 41). Згідно частин 1, 3 статті 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування. Статтею 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Згідно статті 205 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Крім того, незважаючи на те, що при визначенні розміру аліментів на батьків ураховується матеріальне становище обох сторін, суд виходить у першу чергу з об'єктивних потреб одержувача аліментів, а не рівня життя платника. Перелік обставин, що беруться судом до уваги при визначенні розміру аліментів на батьків, в Сімейним кодексом України значно розширено. Зокрема це матеріальний і сімейний стан сторін, можливість одержання батьками утримання від інших осіб: повнолітніх дочки, сина, дружини, чоловіка, своїх батьків. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, починаючи з 1 січня 2018 року становить 1373 гривні, а з 1 липня 2018 року становитиме 1435 грн. Тобто, єдиний щомісячний дохід, який отримує позивач є пенсійні виплати. Відповідач посилається на те, що між нею та матірю склались неприязні стосунки. Про це свідчать висновки інспекторів поліції Шевченківського ВП Холодногірського ВП ГУ НП в Харківській області [PERSON] від 11.10.2016 року та ДОП СДОП ПП Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] від 21.01.2017 року, з яких вбачається що і позивач [PERSON], і відповідач [PERSON] звертались із заявами до правоохоронних органів для врегулювання конфлікту, наявного у сімї (а. с. 43-44). Доказ, а саме висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи №1138-2016 щодо судово-медичного дослідження (обстеження) [PERSON] Ліліани-Яківни, [INFO] (а. с. 45-47), суд до уваги не бере, оскільки він не стосується предмету позову та доведення будь-яких обставин з приводу стягнення аліментів на непрацездатну матір чи звільнення дитини від такого обовязку. Доказ, а саме лист Дзержинського РВ ГУМВС України в Харківській області з приводу повідомлення [PERSON], що її заява від 06.02.2012 року розглянута та у порушенні кримінальної справи відмовлено, теж до уваги суду прийнятий бути не може, оскільки даний лист не підтверджує інформації про зміст заяви, з якою зверталася [PERSON] та у порушенні якої саме кримінальної справи з приводу якого саме факту відмовлено (а. с. 48). У матеріалах справи також містяться постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 08.02.2012 року та від 09.02.2012 року, з яких вбачається, що 06.02.2012 року та 07.02.2012 року до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області поступили заяви [PERSON], в яких вона просить прийняти заходи до дочки [PERSON], при цьому скандал врегульовано, порушень громадського порядку виявлено не було, встановити очевидців та свідків скандалу виявити не вдалось (а. с. 63-64). Вищенаведені докази, а також лист [PERSON] та [PERSON] (а. с. 54-56) свідчать не лише про конфлікт між матірю [PERSON] та її донькою [PERSON], а і про конфлікт між донькою [PERSON] та її матірю [PERSON] Згідно договору найму житлового приміщення від 11.10.2016 року, [PERSON] винаймає житло за адресою: [ADDRESS], при цьому щомісячна плата за користування житлом складає 5500, 00 грн. (а. с. 52-53) Як вбачається із відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів, [PERSON] в період з 01.01.2016 року по 31.03.2017 року отримувала доходи з таких джерел: 2016-1 соціальні виплати у розмірі 859, 87 грн., інформація про інші доходи відсутня (а. с. 65). Відомостей про доходи відповідача за період з 01.04.2017 року по теперішній час суду не надано. Пояснення свідка сторони позивача - [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки вони не стосуються предмету позову, а отже ні підтверджують, ні спростовують будь-які факти, що його стосуються. Суд не може прийняти до уваги показання свідків сторони відповідача, зокрема показання [PERSON], яка є відповідачем по справі, оскільки вона беззаперечно зацікавлена у результатах її розгляду, та свідка [PERSON], який є її дядьком,тобто близьким родичем, а тому він теж побічно зацікавлений у результатах розгляду справи, їхні пояснення не можуть бути обєктивно вільними та неупередженими. Субєктивні доводи сторони відповідача про те, що позивач не довела суду необхідність свого матеріального забезпечення та можливість існування на кошти, які отримує як пенсійні виплати, жодним чином не підтверджені, а тому суд вважає їх сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року. Суд наголошує, що збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Так, даних про працевлаштування відповідача матеріали справи не містять, даних про наявність у неї нерухомого майна та інших джерел доходу матеріли справи також не містять. Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що відповідач є здоровою, працездатною молодою особою, даних про наявність обмежень за станом здоровя не має, дані про наявність на її утриманні інших непрацездатних осіб також відсутні. Отже, приймаючи до уваги вищенаведене, як рівень прожиткового мінімуму особи, на утримання якої стягуються аліменти, її матеріальне становище та стан здоров'я, враховуючи матеріальне становище платника аліментів, зважаючи на обов'язок відповідача по утриманню матері, враховуючи інтереси останньої, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, суд,

Outcome: partial