Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про захист прав споживачів, в якому просила суд стягнути на її користь 12000,00 грн. за договором відплатного надання послуг від 27.03.2016 року, та 10000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 27.03.2016 року між нею та [PERSON] укладений Договір відплатного надання послуг, за яким відповідач зобовязувався надати вказані в договорі послуги з ремонту відмостки та цоколю будинку в с. Циркуни в строк до 01 червня 2016 року. Відповідно до договору вартість вказаних послуг складала 19000,00 грн., 27.03.2016 року позивачем був сплачений аванс у розмірі 12000,00 грн. на придбання та завезення будівельних матеріалів, яке повинно було бути здійснено до 11.03.2016 року, але після отримання відповідачем грошових коштів, останній умови договору не виконав, будівельні матеріали не завіз, до виконання робіт не приступив. Крім того, позивач, посилаючись на положення ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди, наголосила, що діями відповідача їй завдана значна моральна шкода, яка виразилася в тому, що вона була позбавлена грошових коштів, які планувала витратити для ремонту дачного будинку до початку літнього сезону, та через те, що позивач мешкає одна, і це були всі її заощадження, постійні переживання та страх втратити належне їй майно призвели до погіршення її самопочуття. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судової повістки на його адресу та SMS повідомлення, яке отримане відповідачем, що підтверджується довідкою, про отримання SMS повідомлення. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечував проти такого вирішення справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що 27.03.2016 року між сторонами укладений договір б/н відплатного надання послуг, за умовами якого [PERSON] (Замовник) доручила, а [PERSON] (Виконавець) взяв на себе зобов'язання надати послуги з ремонту відмостки та цоколю будинку в с. Циркуни, а Замовник зобовязався оплатити ці послуги. Згідно з п. 1.2. цього договору, початком надання послуг визначено 11.05.2016 року (завезення матеріалів), та завершення надання послуг 01.06.2016 року. Відповідно до умов п. 3.1. Договору, сума замовлення склала 19000,00 грн.. Відповідно до п. 3.2 Договору, передплата за матеріали - 12000,00 грн, виплачується при підписанні договору, решта суми після закінчення роботи. З матеріалів справи вбачається, що позивач за умовами Договору сплатила відповідачу аванс у розмірі 12000,00 грн., що підтверджується розпискою, складеною відповідачем 27.03.2016 року (а.с. 4). Судовим розглядом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, замовлення не виконав до теперішнього часу, що стало підставою для звернення позивача до суду. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, до фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, слід віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару; чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров'ю або майну споживача. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач мала намір замовити послугу з ремонту відмостки та цоколю дачного будинку в с. Циркуни, виконання якої, за умовами договору, мав здійснити відповідач. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідними змінами (далі - Закон), виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Тобто вказаний Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», на відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія вищевказаного Закону не поширюється. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з особою (фізичною або юридичною), яка здійснює підприємницьку діяльність з виготовлення, продажу, надання послуг незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. При цьому, в ході розгляду даної справи не здобуто належних та допустимих доказів того, що відповідач перебуває у трудових відносинах з будь-якою юридичною особою, а також фізичною особою-підприємцем, а також, що його було фактично допущено до роботи та він був уповноважений на укладання договорів про надання послуг. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 12000 грн. задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування завданої моральної шкоди, яку позивач оцінює у 10000 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтями 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснює суд. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог через недоведення позивачем, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди. Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, а також надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed