Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом про зобов'язання відповідача [PERSON] повернути вишиту сорочку, яка знаходиться у неї. Ухвалою судді від 19 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просить задоволити. Пояснила, що вишита сорочка є сімейною реліквією. Натомість відповідач, яка у 2016 року вселилась до дідуся [PERSON] як член сім*ї, утримує таку у себе, а повернути - відмовляється. Сорочка належить їй, це було волевиявлення батьків, така передається від матері до старшої дочки в сім'ї. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та просить в позові відмовити з підстав наявності у неї права на сімейну реліквію. Пояснила, що навесні 2016 року вселилась як член сім'ї до дідуся [PERSON], з яким проживала до його смерті - [INFO] і вела спільне господарство. Ствердила, що дійсно вишита сорочка, яка належить матері - позивачу, знаходиться в неї, оскільки в подальшому і так буде їй належати. Вирішуючи питання, передбачені ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суду із оцінкою доказів, як цього вимагає ст.89 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. За умовами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. З письмових доказів, наявних у справі, показань позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], допитаних в якості свідків в порядку ст.92 ЦПК України встановлено наступне. Позивач [PERSON] є матір*ю відповідача [PERSON] Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є онукою [PERSON]. Відповідач навесні 2016 року вселилась у квартиру [ADDRESS] до свого дідуся [PERSON] в якості члена сім*ї, вела з ним спільне господарство, проживала з ним однією сім*єю. Помер [PERSON] [INFO]. Зокрема позивач показала, що її вишита сорочка без відповідних підстав перебуває у її доньки - відповідач по справі, яка відмовляється таку повертати. Ствердила, що відповідач проживала разом з дідусем з весни 2016 року, де і зберігає спірне майно. Відповідач, погодившись, що майно - вишита сорочка знаходиться у неї за адресою проживання: [ADDRESS], відмовляється таку повертати. Сторони відповідно до вимог ст.180 ЦПК України були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання (ст.384 КК України) та приведені до присяги, їх показання узгоджуються між собою та підтверджуються матеріалами справи, підстав їм недовіряти не встановлено. Отже встановлено, що вишивана сорочка, належна позивачу, перебуває у відповідача без відповідної на це правової підстави. Спірні правовідносини врегульовано ст.ст.316, 317, 319, 321, 387 ЦК України Так, за умовами ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Відповідно до ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналогічні положення передбачені ст.41 Конституції України. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст.387 ЦК України. У п.19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення ст.387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. З урахуванням, що позивачем доведено, як це передбачено ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, що у відповідача фактично знаходиться без відповідних правових підстав належне їй індивідуально визначене майно - вишита сорочка, а тому, слід дійти висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом зобов'язання відповідача повернути спірне майно в порядку ст.387 ЦК України. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували даний висновок суду та доводи відповідача. Зокрема доводи останнього щодо небажання повернути належне позивачу майно не є правовою підставою для такого. Таким чином позов є підставним, обґрунтованим та підлягає до задоволення. Розподіляючи судові витрати, в порядку ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved