Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач в інтересах малолітнього сина звернулася з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2014 p., що посвідчений приватним зтаріусом Кіровоградського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №630. В т.ч. подано заяву про застосування наслідків недійсності договору ( а.с. 174). В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2014 р. відповідач її чоловік - [PERSON] продав відповідачу - [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] 2006 року народження, який з народження та до 24.07.2014 р. проживав в спірній квартирі, що свідчить про те, що з народження набув права користування спірною квартирою для особистого проживання . З посиланням на cт. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) , ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-111 «Про охорону дитинства» стверджується, що батько без дозволу органу опіки і піклування уклав договір, який підлягає нотаріальному посвідченню,а тому просить позов задовільнити повністю. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, наележним чином рекомендованими листами повідомлявся про час і місце розгляду справи, поважні причини неявки суду не повідомлено. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали , на обгрунтування заперечень проти позову зазначили, що 24 липня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Перед укладенням договору та безпосередньо у самому договорі купівлі - продажу (абз.5 п.1.5 договору) було обумовлено, що внаслідок, продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець [PERSON] зобов'язаний утримувати за законом чи договором. До того ж, при укладенні договору, продавцем [PERSON] була надана довідка №9743, котра видана 16 липня 2014 року комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством №3 міста Кіровоград про відсутність зареєстрованих осіб у відчужуваній квартирі, про що зазначено у вище вказаному договорі (абз.6 п.1.5 договору). У вказаній квартирі тривалий час ніхто не проживав, що підтверджується квитанціями сплати за комунальні послуги. Де у квитанції сплати за постачання природного газу в період з серпня 2013 року по липень 2014 року використано лише 351 (триста п'ятдесят один куб.м.) за які сплачено 315 грн. 90 коп., а у квитанції за водопостачання та водовідведення за той же період (цілий рік) 9 м води за які сплачено 81 грн. Більше того, згідно довідки № 1742 від 30 вересня 2014 року виданої комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством №3 міста Кіровоград вказано, що за адресою зареєстрованих осіб немає 27.07. 2005 року. Отже, посилання у позовній заяві на ст.150 та ч.І ст.156 Житлового кодексу УРСР є безпідставним, так як ці норми відносяться до випадків, коли особи користуються відчужуваним житлом саме для проживання. Відповідно до п.5.2 спірного договору купівлі-продажу до його підписання сторонами нотаріусом було роз'яснено ряд положень законодавства, серед іншого і статтю 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Відповідачем приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу суду надано матеріали нотаріальної справи , щодо даного договору та зазначено, що позивач не має права на звернення з даним позовом до нотаріуса, оскільки не була учасником даного договору. Судом встановлено наступні факти . [PERSON] та відповідач [PERSON], перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а. с.7). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] 2006 року народження,що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 8). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.10.2009 року (а. с. 45). Згідно рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 1345 від 23.11.2009 року, переведено цю квартиру №42 загальною площею 102,1 кв. м. до категорії нежитлових, під розміщення салону краси (а. с. 46-51). Відповідно до довідки № 121 від 4.09.2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS], із зазначенням у довідці, що на даний час будинок не придатний для проживання у зв»язку з його будівництвом (а. с. 52, 53-55). Відповідно до довідки № 1589 від 4.09.2014 року [PERSON] , зареєстрований по [ADDRESS] , але на даний час будинок не придатний для житла в зв»язку з будівництвом (а. с. 52, 56-65). [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], шо підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.07.2014 р. (а. с. 4-6). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права. Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до положень Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей», а відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною - третьою, п'ятою та шостою 203 ЦК України. В силу вимог ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів як кожного окремо, так і в їх взаємозв'язку та їх сукупності, наявні в матеріалах справи докази судом були оцінені як кожен окремо, надана їм оцінка в їх сукупності з врахуванням обставин справи, які визнані сторонами і відповідно до ст. 61 ЦПК не підлягали доказуванню. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини»та, на переконання суду, не можуть тлумачитися звужено. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст.8 ЦПК України та ст.3 Конвенції «Про права дитини»повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У т.ч. це стосується й положень такого підзаконного норативно-правового акту, як Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки і піклування, відповідно до статті 177 СК України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. Адже відповідно до частини другої та третьої ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчужені жилих приміщень та купівлі нового житла. Наведені положення узгоджується із вимогами частини другої ст.64 та частини першої ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Таким чином, батьки управляють майном, майновими правами, які належать дитині, з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органу опіки та піклування), а тому отримання батьками дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину. Наведене тлумачення цілком узгоджується з правовими позиціями, викладеними Міністерством праці та соціальної політики України в листі від 22.05,2006 року за №3411/0/14-06/042 та Міністерством юстиції України від 25.07.2006 року за №19-50-556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування». Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову повністю, оскільки при укладанні договору, продавцем [PERSON] була надана довідка №9743, котра видана 16 липня 2014 року комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством №3 міста Кіровоград про відсутність зареєстрованих осіб у відчужуваній квартирі, про що зазначено у вище вказаному договорі (абз.6 п.1.5 договору). У вказаній позивачем квартирі дійсно тривалий час до моменту продажу ніхто не проживав, в т.ч. і з дитиною, що підтверджується квитанціями сплати за комунальні послуги. Де у квитанції сплати за постачання природного газу в період з серпня 2013 року по липень 2014 року використано лише 351 (триста п'ятдесят один куб.м.) за які сплачено 315 грн. 90 коп., а у квитанції за водопостачання та водовідведення за той же період (цілий рік) 9 м води за які сплачено 81 грн. (а. с. 26-28 ). Згідно довідки № 1742 від 30 вересня 2014 року, виданої комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством №3 міста Кіровоград вказано, що за адресою зареєстрованих осіб немає 27.07. 2005 року (а.с. 31). Відповідно до п.5.2 спірного договору купівлі-продажу до його підписання сторонами нотаріусом було роз'яснено ряд положень законодавства, серед іншого і статтю 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Під час здійснення процедури оформлення даного договору, нотаріусом дотримано всіх вимог чинного законодавства та зокрема, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 з подальшими змінами та доповненнями . З матеріалів нотаріальної справи вбачається наявність заяви відповідача [PERSON] із зазначенням, щодо розуміння наслідків вчинення правочину без надання згоди та зі ствердженням, що малолітніх та неповнолітніх дітей , що мали б право користування житлом не має ( а.с. 96). За наявності показів свідків [PERSON], [PERSON] , [PERSON] [PERSON], [PERSON] вбачається, що малолітня дитина, в інтересах якої позивач звернулася до суду з позовом , до і під час продажу квартири не проживала у спірній квартирі , а проживала у своєї бабусі в тому ж дворі у четвертому під»їзді на першому поверсі. При цьому, представники відповідача , свідки [PERSON] та [PERSON] стверджували , що саме позивач вирішувала всі питання пов»язані з продажем квартири і саме нею було отримано у нотаріса та перераховано кошти , які сплачувалися за дану квартиру. В судовому засіданні сама ж позивач зазначене підтвердила та повідомила , що кошти знаходяться саме в неї. Але оскільки була продана та квартира, яку вона з чоловіком планувала купити для неї , кошти чоловіку не віддає і хоче повернути раніше продану квартиру. За даних встановлених судом обставин, посилання позивача на факт зазначення у медичній картці дитини , адреси кв. № 86 є безпідставним. Отже, посилання позивача на ст.150 та ч.І ст.156 Житлового кодексу УРСР є безпідставним, так як ці норми відносяться до випадків, коли особи користуються відчужуваним житлом саме для проживання за договором, ні його дружина та дитина в проданій квартирі не проживали. Окрім того батьки дитини є власниками іншого житла , двох недобудованих будинків, що не є предметом розгляду у даній справі по [ADDRESS] і судом не досліджувалося питання придатності даного житла для проживання, оскільки воно не є предметом спору. Не є предметом спору і квартира [ADDRESS], власником якої є позивач. При тому, що вона згідно рішення Кіровоградської міської ради переведена до категорії нежитлових ( а.с. 45,46) , де на даний час проживає сім»я позивача в т.ч. і відповідач [PERSON] Встановлені судом обставини свідчать про те, що батьки дитини [PERSON] , як законні представники малолітнього вчинили дії , щодо продажу однієї з належних їм квартир, на даний час не можуть вирішити питання спільного проживання, розподілу спільного майна у зв»язку з чим вирішили саме у даний спосіб вирішити свої сімейні питання. При цьому, всі дії вчинювані батьками, як законними представниками , мають бути вчинюваними в інтересах дитини. В даному випадку , відповідно до матеріалів нотаріальної справи, нотаріусом було перевірено відповідність та законність всіх необхідних документів для вчинення даного договору ( а.с. 92-126). За даних обставин, не вбачається жодних порушень прав малолітньої дитини, оскільки судом встановлено, що малолітня дитина в спірному житлі не проживала і не була зареєстрована, батьки мають інше житло і зобов»язані вживати заходи до забезпечення малолітньої дитини належними умовами проживання. Порушень майнових прав дитини в розумінні ст. 177 СК України не встановлено. Підстави, визначені ст. ст. 203,215 ЦК України для визнання договору недійсним відсутні, позов задоволенню не підлягає у зв»язку з його безпідставністю та необгрунтованістю.

Outcome: dismissed