Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 27 січня 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON], народження 27.06.2003. Спільне життя з відповідачем не склалось через діаметрально протилежні погляди на шлюб та сімю.Відповідач нехтує сімейними цінностями, такими, як повага до дружини, піклування про створення в сімї доброзичливої, сприятливої морально-психологічної атмосфери. З боку відповідача та за його ініціативи між подружжям постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стають син та близькі подружжя, що негативно впливає на психічний стан позивачки та кожен раз спричиняє їй та дитині душевні страждання. Крім того, з метою навязати своє бачення проблемних питань, відповідач іноді вдається до аморальних вчинків, а саме: будучи в нетверезому стані допускає фізичні образи, що виражається в рукоприкладстві та морального гноблення. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов та розірвати шлюб. Пояснила, що продовжувати шлюбні відносини не бажає. Позивач створила іншу сімю та не бачить у подальшому спільного з відповідачем подружнього життя, вважає, що примирення сторін неможливе, збереження шлюбу буде суперечити її інтересам.Після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище відновлювати не бажає. Відповідач\~ у судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що\~ позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК\~ передбачено право кожного з подружжя\~ припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням\~ права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 27.01.2003 відділом реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 5 (а.с.3). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], народження 27.06.2003 (а.с.4). Дитина проживає з позивачем та спору про її місце проживання у сторін не виникає. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на шлюб та сімю. Позивач створила іншу сімю та не бажає підтримувати з відповідачем шлюбні відносини. Ухвалою суду\~ від 22 лютого 2016 року з метою збереження сім'ї сторонам було надано строк для примирення терміном\~ два місяці. Після закінчення вказаного терміну для примирення, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, що свідчить про недосягнення сторонами примирення. Факт припинення подружжям шлюбно-сімейних відносин та наявність напружених між ними стосунків не заперечується самими сторонами. Суд зазначає, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки обставини, викладені позивачем, свідчать про те, що у останнього відсутня вільна згода на перебування у шлюбі, втрачене почуття любові\~до відповідача,\~збереження шлюбу, на думку суду,\~суперечитиме його інтересам та моральним засадам суспільства. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України.\~ З огляду на те, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові,\~ примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам одного з подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Відповідач про відновлення\~дошлюбного прізвища\~не заявила, тому після розірвання шлюбу має право\~ надалі іменуватися прізвищем, отриманим після\~ реєстрації шлюбу з позивачем. Також з відповідача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню 551,20 грн судового збору в дохід держави.

Outcome: approved