Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач в лютому 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача Національного музею історії України. В обґрунтування позову вказує, що працював в Національному музеї історії України з 19.02.2016р. по 16.05.2016р. на посаді провідного інженера з підготовки кадрів відділу кадрів за сумісництвом (Наказ №45-к від 18.02.2016р.; з 16.05.2016 р. по 13.10.2016 р. на посаді юрисконсульта 1-ої категорії юридичного відділу за сумісництвом тимчасово на умовах строкового трудового договору (Наказ №88/2-к від 12.05.2016р.); з 13.10.2016 р. по 02.01.2020 р. на посаді юрисконсульта 1-ої категорії юридичного відділу (Наказ №187/3-к від 13.10.2016 р. В усіх випадках умови роботи передбачали неповний робочий тиждень (0,5 ставки). 10.01.2020 р. Наказом НМІУ № 2-к звільнено 02.01.2020р. за власним бажанням, у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною, яка не досягла 14-річного віку, ч. 1 ст. 38 КЗПП України). Вважає, що Наказ про звільнення є незаконним, порушує його права та законні інтереси як працівника, з огляду на наступне. 07.11.2019р. Наказом №857 Міністерства культури України від виконання обов`язків відсторонена генеральний директор НМІУ - [PERSON] . Тимчасово виконуючим обов`язків був призначений - заступник генерального директора з наукової та фондової роботи [PERSON] . Повноваження останньому продовжувались Міністерством культури України лише до 31.12.2019р. що відображено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. «Прийшовши до влади» в.о. генерального директора НМІУ Відповідача [PERSON] привів «нову команду», що дуже швидко почала наводити свої порядки. В наслідок чого він та усі інші працівники юридичного відділу змушені були піти у довгострокові відпустки. Так, відпустка тривала з 25.11.2019 р. по 01.01.2020 р. (Наказ №847-6 від 07.11.2019р. та Наказ №846-6 також від 07.11.2019 р. 02.01.2020р. вийшовши з відпустки, почав отримувати від новопризначеного керівника юридичного відділу (з її слів) Панченко Н.О. усні розпорядження, як то підготовки почасових звітів про виконану роботу за день та графіку роботи. Крім того, остання дала зрозуміти що він вже займає «чуже робоче місце» і йому краще звільнитися. В свою чергу в.о. генерального директора НМІУ [PERSON] уникав будь-яких контактів та розмов з ним , з приводу подальшої роботи в НМІУ. В той же день, близько 11 години звернувся з Доповідною запискою до в.о. генерального директора НМІУ [PERSON] з вимогою визначити робоче місце і забезпечити його необхідними для роботи засобами у відповідності до ст. 29 КЗПП України та п. 2.1.5. Колективного договору НМІУ на 2017-2021рр. - оскільки не мав а ні робочого місця, а ні комп`ютерної техніки для виконання завдань, що вже ставив новий керівник юридичного відділу. Після чого, по всьому музею його почала розшукувати вище згадувана особа. Зайшовши до її кабінету, остання спробувала під підпис ознайомити його з черговими розпорядженнями. Отримавши відмову, повідомила що вона складе відповідний акт. Враховуючи усі вище описані події, та переслідування змушений був написати заяву про звільнення . Відповідно до ст. 38 КЗПП України в заяві про звільнення було вказано дві підстави: те що адміністрація НМІУ не виконує законодавство про працю, умови колективного та необхідності догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Проте ним не було вказано строк в який просить розірвати трудовий договір (дата). 11.01.2020 р. позивача повідомлено про звільнення 02.01.2020р. та запропоновано прийти ознайомитись з Наказом та отримати трудову книжку. 14.01.2020 р. ознайомився за Наказом та отримав трудову книжку, про що зроблено відповідний запис на Наказі та в особовій картці працівника (форма № П-2). Вказує, що його звільнення з роботи відбулося з численними порушеннями, а саме: звільнення працівника за його заявою про звільнення за власним бажанням без узгодження дати звільнення до закінчення двотижневого строку; звільнення заднім числом; не виплачена вихідна допомога; відсутність повноважень у в.о. генерального директора НМІУ під час звільнення. Просить суд поновити на посаді юрисконсульта 1-ої категорії Національного музею історії України з 02.01.2020р.; стягнути з Національного музею історії України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу (з моменту незаконного звільнення по дату прийняття рішення по справі), що на момент звернення до Суду складає - 9547,70 грн. Враховуючи ігнорування Адвокатського запиту Відповідачем та те, що умови роботи у Відповідача передбачали неповний робочий тиждень (0,5 ставки), загальну кількість робочих днів необхідно ділити на два. Кількість робочих днів: у жовтні 2019р. - 11 (22/2); у листопаді 2019р. - 8 (16/2), так як з 25.11.2019р. перебував у відпустці. Розрахунок середньоденної заробітної плати: (14184,86 грн. + 3955,95 грн.) / (11 р.д + 8 р.д.) = 18140,81 грн. /19 р.д. = 954, 77 грн. Зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу на момент звернення до суду складає 954,77 грн. * 10 роб. днів = 9547,70 грн. Де 10 роб. днів - це час вимушеного прогулу, з дня звільнення до дня звернення до суду, з урахуванням умов неповного робочого тижня (0,5 ставки) в період з 02.01.2020р. по 31.01.2020р. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу 03.02.2020 року передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 07.02.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 09.07.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов. В своєму відзиві відповідач заперечував проти позову, вказуючи що наказом Міністерства культури, молоді та спорту від 07.11.2019 № 853 була відсторонена від виконання обов`язків генеральна директорка НМІУ [PERSON] . Виконання обов`язків генерального директора було покладено органом управління на заступника генерального директора з наукової та фондової роботи [PERSON] до виконання обов`язків генерального директора, [PERSON] з`ясував, що в НМІУ повністю відсутня юридична служба. Зазначене потребувало негайного реагування. Наказом в.о. генерального директора НМІУ від «04» грудня 2019 року № 203-к на вакантну посаду завідувача юридичним відділом була призначена Панченко Н.О . Крім того, щоб розблокувати роботу юридичної служби музею, в.о. генерального директора був змушений укладати строкові трудові договори для роботи на посаді юрисконсульта на час відсутності основних працівників (наказ від «09» грудня 2019 №206-к), що спричинило додаткові видатки НМІУ. 02 січня 2020 року після виходу позивача з відпустки його було запрошено до кабінету завідувача юридичним відділом, де після знайомства йому було запропоновано з метою обліку робочого часу надати бажаний графік своєї роботи на 2020 рік (з урахуванням неповного, 20-ти годинного робочого тижня) (розпорядження завідувача юридичним відділом від 02.01.2020 № 2). Також розпорядженням завідувача юридичним відділом від 02.01.2020 № 1 провідного юрисконсульта [PERSON] та юрисконсульта 1-ї категорії [PERSON] було зобов`язано надати персональні звіти про виконану роботу за 2019 рік (такий звіт повинен подаватися усіма працівниками юридичного відділу для підготовки керівником відділу зведеного звіту про роботу відділу для подання його до органу управління). Причому твердження позивача, що від нього нібито вимагали подання погодинних звітів про виконану роботу за день не відповідають дійсності та спростовуються власне змістом розпоряджень №1, №2. Під час бесіди позивач відмовився виконувати зазначені розпорядження, а також відмовився отримати їх копії та засвідчити підписом факт ознайомлення з їх змістом. Зазначена обставина була зафіксована в Акті від 02.01.2020. Так, відразу після бесіди із завідувачем відділом позивач написав доповідну записку на ім`я в.о. генерального директора [PERSON] з вимогою визначити йому робоче місце та надати необхідні засоби виробництва. Вказану заяву вважають абсурдною за своєю суттю, оскільки після виходу позивача з відпустки його робоче місце, яке знаходилося у кабінеті відділу кадрів, не змінювалося, його не переміщували, жодних змін також не зазнали й інші умови праці позивача. Зазначене може підтвердити свідок - заступник головного бухгалтера НМІУ [PERSON] . Про надуманість фактів, викладених в доповідній записці, вказують що свідчить також те, що не дочекавшись результатів її розгляду, не давши керівництву музею можливості обстежити умови праці позивача з метою вжиття відповідних заходів реагування у випадку підтвердження викладених обставин, позивач відразу подав заяву про звільнення. Так доповідна записка зареєстрована 02.01.2020 за №5, а заява про звільнення - 02.01.2020 за №8. При значному обсязі кореспонденції, яка щоденно реєструється в Національному музеї історії України, це свідчить, що документи подавалися позивачем один за одним з мінімальним інтервалом. В.о. генерального директора навіть не встиг ознайомитися із доповідною запискою позивача, що повністю спростовує твердження позивача, що його доповідну записку було проігноровано. Таким чином, єдиною метою написання доповідної записки про нібито порушення власником законодавства про працю, було подальше написання заяви про звільнення із зазначенням у ній такої підстави для звільнення, як невиконання власником законодавства про працю. Вигадане позивачем невиконання роботодавцем законодавства про працю є не причиною написання заяви про звільнення, а засобом досягнення мети, а саме - звільнення без відпрацювання двотижневого строку. Вказують, що зазначення у заяві одночасно двох різних підстав, які надають працівнику можливість звільнитися без обов`язкового двотижневого відпрацювання, поза розумним сумнівом доводить, що [PERSON] не мав наміру після подання заяви працювати ще два тижні. Після подання заяви про звільнення, у кабінеті керівника юридичного відділу на запитання про дату бажаного звільнення позивач при свідках зазначив, що звільняється сьогодні, тобто 02.01.2020 (свідок [PERSON] ) Відсутність у позивача наміру продовжувати роботу підтверджується також тим, що, залишивши місце роботи 02.01.2020, позивач більше на роботі не з`являвся, що зафіксовано у відповідних актах про відсутність працівника на робочому місці. Позивач також не звертався до керівника НМІУ із заявою про відкликання заяви про звільнення. Зазначають, що позивач своїми конклюдентними діями повністю підтвердив бажання звільнитися саме 02.01.2020. Зазначали, що ст.38 КЗпП покладено обов`язок на працівника попередити адміністрацію про звільнення за два тижні, проте законодавець не забороняє, а навіть зобов`язує роботодавця звільнити працівника раніше цього строку, якщо це зумовлено неможливістю продовжити роботу. У заяві про звільнення позивач чітко вказав на неможливість подальшого продовження трудових відносин у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею 14 років. Оскільки позивач усно при свідках зазначив дату бажаного звільнення з 02.01.2020 року, роботодавець звільнив його в цей день. Твердження позивача, що він повинен був ще два тижні працювати не заслуговують на увагу, оскільки не узгоджуються з його власними діями. Так, позивач після подання зазначеної заяви відразу припинив виконання своїх посадових обов`язків і не вчиняв жодних дій, які могли б свідчити про його бажання зберегти трудові відносини. Останнім днем його роботи було 02.01.2020, що підтверджується табелем обліку робочого часу за січень 2020. Вважають, що волевиявлення позивача було чітким, зрозумілим та направленим та припинення трудових відносин 02.01.2020. Окрім того, посилаються на те, що позивач міг протягом двох тижнів з дати подання заяви про звільнення відкликати її, що породило б для відповідача обов`язок скасувати наказ про звільнення, але позивач таких дій також не вчинив, що свідчить про дотримання відповідачем вимог ст. 38 КЗпП України. Також не погоджуються з доводами стосовно звільнення заднім числом, а доводи вважають хибними. Вказують, що позивач звільнений 02.01.2020 року, після 02.01.2020 року позивач на роботу не виходив, натомість внаслідок технічної помилки наказ не був вчасно зареєстрований. Просили суд в задоволенні позову відмовити. 07.08.2020 року позивач подав відповідь на відзив в якому не погоджується з доводами викладеними відповідачем у відзиві. 19.08.2020 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив. 07.09.2020 року по справі проведено підготовчий розгляд та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримував з обставин викладених у позові та просив позовні вимоги задовольнити. Представники відповідача в судових засіданнях проти задоволення позову заперечували, з обставин викладених у відзиві та просили суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. З 13.10.2016 по 02.01.2020 позивач працював у Національному музеї історії України на посаді юрисконсульта 1-ї категорії юридичного відділу (0,5 ставки) (наказ № 187/3 від 13.10.2016). Робота на 0,5 ставки передбачала, що позивач повинен відпрацьовувати 20 годин на тиждень (у середньому 11 днів на місяць) (зазначене підтверджується табелем обліку робочого часу [PERSON] за 2019 рік). З 25.11.2019 по 01.01.2020 позивач перебував у щорічній оплачуваній відпустці. У цей же період наказом Міністерства культури, молоді та спорту від 07.11.2019 №853 була відсторонена від виконання обов`язків генеральна директорка НМІУ [PERSON] . Виконання обов`язків генерального директора було покладено органом управління на заступника генерального директора з наукової та фондової роботи [PERSON] Наказом в.о. генерального директора НМІУ від «04» грудня 2019 року № 203-к на вакантну посаду завідувача юридичним відділом була призначена Панченко Н.О. 02 січня 2020 року після виходу позивача з відпустки його було запрошено до кабінету завідувача юридичним відділом, де було запропоновано з метою обліку робочого часу надати бажаний графік своєї роботи на 2020 рік (з урахуванням неповного, 20-ти годинного робочого тижня) (розпорядження завідувача юридичним відділом від 02.01.2020 № 2). Також розпорядженням завідувача юридичним відділом від 02.01.2020 № 1 провідного юрисконсульта [PERSON] та юрисконсульта 1-ї категорії [PERSON] було зобов`язано надати персональні звіти про виконану роботу за 2019 рік. Як доводили відповідачі під час бесіди позивач відмовився виконувати зазначені розпорядження, а також відмовився отримати їх копії та засвідчити підписом факт ознайомлення з їх змістом. Так, відразу після бесіди із завідувачем відділом позивач написав доповідну записку на ім`я в.о. генерального директора [PERSON] з вимогою визначити йому робоче місце та надати необхідні засоби виробництва. Відповідно до ст. 29 КЗпП України ще до початку роботи власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце та забезпечити його необхідними засобами. Позивач працював на своїй посаді з 13.10.2016, тобто більше трьох років, регулярно отримував заробітну плату і жодних зауважень щодо робочого місця та інших умов праці від нього не надходило, протилежне судом не встановлено. 02.01.2020 року позивач [PERSON] на ім`я в.о. генерального директора НМІУ [PERSON] написав заяву про звільнення. В своїй заяві позивач зазначає, що враховуючи те, що адміністрація НМІУ не виконує законодавство про працю та умови колективного договору про що ним було зазначено в доповідній записці від 02.01.2020 року та те, що не має можливості продовжувати роботу у зв`язку з необхідністю догляду за власною дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку (свідоцтво про народження дитини може передати в електронному вигляді на телефон або надати копію в майбутньому), просить звільнити за власним бажанням. (а.с.19 т.1) Тобто, подаючи заяву про звільнення позивач зазначав одночасно дві підстави для звільнення, а саме у зв`язку з необхідністю догляду за власною дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку (ч.1 ст.38 КЗпП) та у зв`язку з тим, що адміністрація не виконує законодавство про працю та умови колективного договору.(ч.3 ст.38 КЗпП) Наказом № 2-к від 10.01.2020 року «Про звільнення [PERSON] » звільнено [PERSON] , юрисконсульта 1 категорії юридичного відділу, 02 січня 2020 року за власним бажанням, у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною, яка не досягла 14-річного віку, ч.1 ст.38 КЗпП України. (а.с. 11 т.1) Згідно зі ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Тобто обов`язок попередити адміністрацію про звільнення за два тижні покладено на працівника, проте законодавець не забороняє, а навіть зобов`язує роботодавця звільнити працівника раніше цього строку, якщо це зумовлено неможливістю продовжити роботу. У заяві про звільнення позивач чітко вказав на неможливість подальшого продовження трудових відносин у зв`язку із необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею 14 років. Відповідач звільнив позивача саме відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України. Твердження позивача, що він повинен був ще два тижні працювати не заслуговують на увагу, оскільки не узгоджуються з його власними діями. Так, позивач після подання зазначеної заяви відразу припинив виконання своїх посадових обов`язків і не вчиняв жодних дій, які могли б свідчити про його бажання зберегти трудові відносини, протилежне судом не встановлено. Останнім днем його роботи було 02.01.2020, що підтверджується табелем обліку робочого часу за січень 2020. Також свідок [PERSON] , завідувач відділу тимчасових експозицій НМІУ, суду пояснювала, що [PERSON] після подання заяви про звільнення, у кабінеті свого безпосереднього керівника - завідувача юридичного відділу Панченко Н.О. повідомляв, що бажає звільнитися у день подання заяви, 02.01.2020 року. Вказана обставина підтверджується і поясненнями свідка [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснювала, що позивач весь час своєї роботи працював у відділі кадрів, де і було його робоче місце. Також зазначала, що позивач працював на 0,5 ставки та відвідував робоче місце не кожний день Днем звільнення вважається останній день роботи. Отже наказ про припинення трудового договору, повинен вказувати на останній день роботи працівника, який одночасно є і днем звільнення. Отже, судом достеменно встановлено, що позивач звільнений з займаної посади 02.01.2020 року за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Після видачі наказу про звільнення позивач не виходив на роботу, будь-яких доказів з приводу відкликання заяви про звільнення суду не надано. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 18.11.2019 у справі №229/2676/17 є безпідставним, оскільки обставини цієї справи і справи №229/2676/17, розглянутої Верховним Судом, є різними. Так, зокрема позивач у справі № 229/2676/17 не залишав роботу і продовжував працювати після подання заяви про звільнення на відміну від [PERSON] . Наказом Міністерства культури України від 29.11.2019 № 905 «Про внесення змін до наказу Міністерства культури України від 07.11.2019 № 853» з урахуванням наказу Міністерства культури України від 16.12.2019 № 938 «Щодо продовження терміну проведення аудиту» на період проведення аудиту, а саме - до 28 грудня 2019 року, відсторонено [PERSON] від виконання обов`язків генерального директора Національного музею історії України. Виконання обов`язків генерального директора музею на період проведення аудиту покладено на [PERSON] , заступника генерального директора з наукової та фондової роботи. Станом як на 02.01.2020, так і на 10.01.2020 [PERSON] на роботі була відсутня, що підтверджується табелем обліку робочого часу працівника за січень 2020. Отже, виконувачем обов`язків генерального директора та особою, уповноваженою приймати управлінські рішення від імені відповідача, у тому числі про прийом на роботу та звільнення працівників, у цей період був [PERSON] . Зазначені повноваження передбачені у нього за посадою. Твердження позивача про відсутність у [PERSON] повноважень спростовуються знову ж таки власними діями позивача. Так, доповідну записку від 02.01.2020, а також заяву про звільнення у цей же день позивач писав саме на ім`я в.о. генерального директора [PERSON] . Крім того, позивач не зазначив, у чому саме полягає порушення його прав внаслідок задоволення заяви про звільнення з його ініціативи особою, на ім`я якої він таку заяву подавав. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (одна із підстав вказана в заяві про звільнення). Разом з тим, позивачем не доведено суду про невиконання відповідачем умов законодавства про працю. Як наведено вище, правом на судовий захист наділена особа, права якої порушені. Відсутність порушеного права виключає задоволення позовних вимог. Статтею 12 ЦПК України закріплено принцип змагальності сторін, за яким учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК). При цьому суд має оцінити кожен доказ окремо з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а докази у сукупності - з точки зору їх достатності і взаємного зв`язку (ст.89 ЦПК). Суд вважає, що звільнення позивача здійснено роботодавцем з дотриманням вимог законодавства про працю, а тому вимога про поновлення на посаді не підлягає задоволенню. Оскільки відсутні підстави для задоволення вимог позивача про поновлення на посаді, то не підлягають задоволенню і похідні вимоги - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного

Outcome: dismissed