Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач в особі ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири. Мотивуючи свої вимоги тим, що 14 лютого 1997 року між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», правонаступником якого із 06 червня 2012 року є ПрАТ Фармацевтична фірма «Дарниця», та [PERSON] укладено договір купілі-продажу квартири [ADDRESS], згідно з умовами якого [PERSON] придбала зазначену квартиру за 37 250 грн. 00 коп., що на момент здійснення операції становило 19 651 умовну одиницю за курсом Національного банку України на день укладення договору. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги у редакції від 26 серпня 2014 року (а.с. 63 том 1), та посилаючись на те, що відповідач сплатила кошти за договором у неналежному розмірі, оскільки сума боргу мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, установленим НБУ на день платежу, просив стягнути зі [PERSON] на свою користь 163 007 грн. 68 коп. заборгованості за укладеним договором купівлі-продажу квартири, з урахуванням 3% річних відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. В судовому засіданні представник позивача Пипченко Б.Ю., дібчий на підставі довіреності від 27 грудня 2017 року, позовні вимоги підтримав уцілому з тих же підстав та просив їх задовольнити: стягнути з відповідача на користь позивача 151 528 грн. 56 коп. - заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, що еквівалентно 11 346 доларів США (згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.08.2014 року, 13 грн. 36 коп. за 1 долар США), 11 424 грн. 54 коп. - 3% річних за період з 21.02.2012 року по 26.08.2014 року, всього - 163 007 грн. 68 коп. (а.с. 63 том 1). В судовому засіданні представники відповідача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 10 вересня 2015 року (а.с. 195 том 5), [PERSON], діючий на підстві довіреності , позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Європейський суд з прав людини у своїй прецедент ній практиці виходить з того, що положення пункту 1 станні 6 Конвенції про захист прав і основоположених свобод гарнтує кожному подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов»язків. Проте право на суд не є обсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до правосуддя за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до правосуддя чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Справа розглядається судами неодноразово. Так, останнім рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року, позов ПрАТ «ФФ «Дарниця» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири задоволено, стягнуто зі [PERSON] на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» заборгованості у сумі 163 007 грн. 10 коп., які ухвалою від 13 вересня 2017 року Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 240-242 том 5). Судом встановлено, що 01 вересня 1995 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця» та [PERSON] укладено договір про дольове будівництво будинку [ADDRESS]. За змістом цього договору ЗАТ «ФФ «Дарниця» зобов»язувалось після закінчення будівництва передати у власність [PERSON] квартиру в будинку [ADDRESS] площею та в порядку, що передбачено цим договором (пункт 1.1). Згідно з пунктом 2.1 указаного договору на час його пілписання [PERSON] зобов»язалась сплатити внесок у сумі 492 млн. 386 тис. крб., що еквівалентно 3 тис. 20 доларів США. На виконання умов договору про дольове будівництво [PERSON] сплатила ЗАТ «ФФ «Дарниця» внесок за квартиру в сумі 492 млн. 386 тис. крб. Після введення будинку в експлуатацію 21 лютого 1997 року ЗАТ «ФФ «Дарниця» (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. У пункті 4 цього договору сторони узгодили, що продаж квартири здійснено за 37 215 грн., що на момент здійснення операції становить 19 651 умовну одиницю за курсом НБУ на день укладення договору. Покупець повинен був сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з мементу укладення договору, тобто до 14 лютого 2012 року (пункт 5 договору). На виконання умов договору купівлі-продажу квартири [PERSON] сплатила 37 215 грн., з яких 10 933 грн. 45 коп. - до 01 квітня 2000 року та 26 281 грн. 55 коп. - 26 березня 2011 року (а.с.128, 129 том 1). Відповідно до ст. 169 ЦК УРСР, чинної на час укладання сторонами спірних правовідносин договору, грошові зобов»язання повинні бути виражені й пілягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов»язань в іноземній валюті допускаються лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із статтею 99 Коституції України та частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства. Таким чином, законом передбачено обов»язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, разом із тим, він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов»язань іноземної валюти та інших розархуноких величин. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності ( ч.2 п.4 ЦК України). Відповідно до частини 1 та 2 статті 533 ЦК України грошове зобов»язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов»язанні визначено гроший еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На підставі належним чином оцінених доказів, поданих стронами, суд приходить до висноску про те, що за умовами договору продаж квартири здійснено за 37 215 грн., й оскільки відповідачкою сплачена її повна вартість, нею виконані зобов»язання по оплаті вартості квартири, тому підстави для задоволення позову відсутні. Дані висновки суду підтверджуються також рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 травня 2011 року, яке набуло чинності, яким встановлено факт повного виконання зобов»язань [PERSON] по спірним правовідносинам, яким зобов»язано ЗАТ «ФФ «Дарниця» видати [PERSON] письмову довідку про повне виконання нею зобов»язань по оплаті вартості квартири [ADDRESS] для пред»явлення до 7-ї київської державної нотаріальної контори і зняття заборони на відчуження квартири (а.с.94-105 том 1). Докази, які підтверджують позовні вимоги, судом не встановлено, за таких підстав позов підлягає відмову у задоволенні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed