Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі ПАТ «Укрінбанк») про визнання недійсним кредитного договору № 70/06-ф від 02 червня 2006 року (далі кредитний договір, договір), з моменту його вчинення. Обгрунтовував позов тим, що у 2009 році Тернопільське відділення ПАТ «Український інноваційний банк» звернулось до нього з позовом про стягнення грошових коштів, зі змісту якого він дізнався про те, що нібито між ним та ПАТ «Укрінбанк» було укладено кредитний договір № 70/06-ф від 02 червня 2006 року, за яким він отримав грошові кошти в сумі 200000 гривень. Однак, жодних документів та грошових коштів він у банку особисто не отримував, доручення на отримання коштів від його імені нікому не надавав, про порядок оформлення кредиту йому нічого не відомо, другий примірник кредитного договору банк йому не надав, ніяких платежів на виконання умов кредитного договору він не здійснював. Вважає, що його було введено в оману щодо обставин, які мають для нього істотне значення, зокрема він не знав про те, що він підписує саме кредитний договір, внаслідок чого бере на себе обовязок позичальника, зобовязується погашати кредит і відсотки та інші платежі за ним та стає формальним боржником банку. За фактом протиправного формування пакету документів для видачі вказаного кредиту 14 вересня 2010 року порушено кримінальну справу стосовно службових осіб Тернопільського підрозділу AT «Укрінбанк», у якій 07 листопада 2011 року Тернопільським міськрайонним судом у цій кримінальній справі постановлено обвинувальний вирок. За клопотанням представника позивача, у звязку з перейменуванням 13 липня 2016 року ПАТ «Укрінбанк» в Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія» (далі ПАТ «Укрінком») судом замінено неналежного відповідача ПАТ «Укрінбанк» належним ПАТ «Укрінком». Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судове засідання подав заяву, згідно з якою позов підтримав, просив його задовольнити, розглянувши справу в його відсутності. Також у заяві зазначив, що про вирок суду від 07 листопада 2011 року [PERSON] дізнався набагато пізніше після його постановлення, оскільки був свідком у цій справі, а його копію отримав аж у 2015 році. Від відповідача ПАТ «Укрінком» надійшло письмове заперечення на позов, у якому вказано, що обставини, якими позивач обґрунтовує свій позов, вже досліджені судами при розгляді справи про стягнення з нього кредитної заборгованості за спірним договором. Більше того, сплинув строк звернення до суду, оскільки договір укладений строком на 12 місяців з терміном повернення кредиту 03 березня 2007 року, а до суду позивач звернувся тільки в червні 2017 року. З цих підстав відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності і відмовити позивачу в задоволенні позову. Представник відповідача,будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Судом встановлено, що 02 червня 2006 року між [PERSON] та АТ «Укрінбанк» в особі Тернопільської філії АТ «Укрінбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрінбанк», укладено кредитний договір № 70/06-ф, сума кредиту за яким складала 200000 гривень. 13 липня 2016 року за рішенням загальних зборів акціонерів товариства ПАТ «Укрінбанк» перейменовано в ПАТ «Українська інноваційна компанія», а також викладено статут у новій редакції. Відповідні зміни назви відповідача внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 07 листопада 2011 року у кримінальній справі № 1-34/2011р. [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Зазначеним вироком встановлено, що [PERSON], працюючи керуючим Тернопільської філії АТ «Укрінбанк», в порушення вимог закону, підписав та завірив печаткою банку, не виїжджаючи на місце, та не перевіряючи наявність заставного майна, акти перевірки заставного майна за рядом кредитних договорів, у тому числі за кредитним договором № 70/06-ф від 02 червня 2006 року, укладеним між Тернопільською філією АТ «Укрінбанк» та [PERSON], а [PERSON] долучив до справи акт перевірки заставного майна за цим же кредитним договором, хоча фактично майно в заставу банку не передавалось. Крім цього, вироком встановлено, що кошти за прибутковими касовими ордерами, які видавалися ТФ АТ «Укрінбанк» на виконання банком умов кредитних договорів, у тому числі кредитного договору № 70/06-ф від 02 червня 2006 року, отримано УПП «Металоресурси». Даний вирок набрав законної сили. Постановою старшого слідчого ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області від 02 грудня 2011 року відмовлено в порушенні кримінальної справи стосовно [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за ознаками вчинення ним злочинів, передбачених ст. 190 та ст. 358 КК України, тобто шахрайство та підроблення і використання підроблених документів, у зв'язку з відсутністю у їх діях складу цих злочинів. Як убачається з зазначеної постанови, [PERSON] грошових коштів за кредитним договором № 70/06-ф від 02 червня 2006 року не отримував і не заволодівав грошовими коштами АТ «Укрінбанк» шляхом обману, зловживання довірою чи іншим способом. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 08 липня 2015 року, за результатами розгляду кримінального провадження №12012210010000393 від 12 грудня 2012 року про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.366 КК України, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.366 КК України. Цим вироком встановлено, що [PERSON], будучи власником та одночасно директором УПП «Металоресурси», вніс до офіційного документу балансу УПП «Металоресурси» за 2 квартал 2006 року в статтю «короткострокові кредити банків» завідомо неправдиву інформацію про відсутністю на початок та кінець звітного періоду відомостей про суму поточних зобовязань підприємства перед банками за отриманими від них позиками, хоча протягом січня червня 2006 року УПП «Металоресурси» отримано кредитні кошти від ТФ АТ «Укрінбанк», у тому числі згідно з прибутковим касовим ордером № 25 від 02 червня 2006 року, виданим УПП «Металоресурси», за яким УПП «Металоресурси» прийняло від ТФ АТ «Укрінбанк» грошові кошти в сумі 200000 гривень на підставі кредитного договору № 70/06-ф від 02 червня 2006 року. Як убачається з наявної в матеріалах даної цивільної справи копії прибуткового касового ордера, виданого УПП «Металоресурси» № 25 від 02 червня 2006 року, УПП «Металоресурси» прийняло від ТФ АТ «Укрінбанк» грошові кошти в сумі 200000 гривень на підставі кредитного договору № 70/06-ф від 02 червня 2006 року. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ч. 3 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленумом Верховного Суду України у п. 20 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом установлено, що [PERSON] кошти за кредитним договором № 70/06-ф від 02 червня 2006 року не отримував, а фактично кошти були отримані УПП «Металоресурси» безпосередньо від ТФ АТ «Укрінбанк». Ці обставини підтверджуються вироком Тернопільського міськрайонного суду від 07 листопада 2011 року та вироком Тернопільського міськрайонного суду від 08 липня 2015 року. Грошові кошти за цим договором були внесені в касу УПП «Металоресурси», що підтверджується прибутковим касовим ордером № 25 від 02 червня 2006 року. Враховуючи обставини справи та вищезазначені вимоги закону, беручи до уваги, що кошти за оспорюваним кредитним договором були отримані УПП «Металоресурси» безпосередньо від ТФ АТ «Укрінбанк», суд приходить до переконання, що спірний кредитний договір № 70/06-ф від 02 червня 2006 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому його слід визнати недійсним на підставі ч. 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України. При цьому суд вважає необгрунтованими посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності. Так, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом 10 жовтня 2016 року. Обставини укладення спірного договору встановлено вироком Тернопільського міськрайонного суду від 7 листопада 2011 року, постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 02 грудня 2011 року та вироком Тернопільського міськрайонного суду від 08 липня 2015 року. При цьому, як убачається з заяви представника позивача, копію вироку суду від 7 листопада 2011 року [PERSON] отримав аж у 2015 році. Жодних доказів на спростування зазначеного судом не здобуто. Саме у вироку суду від 7 листопада 2011 року та у вироку суду від 08 липня 2015 року встановлено, що кошти за прибутковими касовими ордерами, які видавалися ТВ АТ «Укрінбанк» на виконання банком умов кредитних договорів, у тому числі кредитного договору № 70/06-ф від 02 червня 2006 року, фактично були отримані УПП «Металоресурси». Не знаючи про наявність зазначеного вироку, [PERSON] не міг знати про те, що кошти, які були видані банком на підставі кредитного договору № 70/06-ф від 02 червня 2006 року, укладеного між ним та Тернопільською філією АТ «Укрінбанк», фактично були внесені в касу УПП «Металоресурси» та використані у фінансово-господарській діяльності УПП «Металоресурси». Про ці обставини [PERSON] стало відомо після отримання копій цих вироків у 2015 році. А в жовтні 2016 року він звернувся до суду з позовом про визнання цього кредитного договору недійсним. Наявність рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 червня 2012 рокупро стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] вкористь АТ «Укрінбанк» само по собі не може бути підставою для застосування строку позовної давності. Більше того, строк звернення до суду не може обчислюватись починаючи з дати кінцевого терміну повернення кредиту, обумовленого договором (02 березня 2007 року), як це стверджує у своїх запереченнях відповідач, оскільки, як установлено при розгляді даної справи, з умовами договору [PERSON] ознайомлений не був. З огляду на викладене суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 203, 215, 230, 256, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved