Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] 24.09.2020 року звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва суду із позовом про розірвання шлюбу з відповідачем. Позовні вимоги мотивовано тим, що шлюб між сторонами був зареєстрований 09 серпня 1989 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Мінського районного виконкому міста Києва, про що складено актовий запис № 1437. Позивач зазначає, що від шлюбу з відповідачем дітей не мають. Позивач вказує, що починаючи з січня 2012 року з відповідачем не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо один від одного. Підставою для розірвання шлюбу стало те, що відповідач потерпає від алкогольної залежності, що погано позначилося не тільки на особистому житті та здоров`ї [PERSON] , але й на відносинах подружжя. Позивач стверджує, що за час спільного проживання з відповідачем у них з`явилася повна несумісність характерів, відсутність спільних інтересів і різні життєві цілі. Кожен з них має занадто різні підходи та погляди на шлюб та сім`ю, що призвело до відсутності взаєморозуміння, втрати почуття близькості та любові. Протягом тривалого часу вона разом з відповідачем покладали обопільні зусилля на збереження сім`ї, проте різні характери стали перешкодою в цьому. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання на 12.11.2020 року (а.с. 18, 19). Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] суду подав заяву з проханням розглянути справу без його участі та за відсутності позивача, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов, заходів стосовно примирення подружжя не застосовувати. Відповідач подав суду заяву про визнання позову, у якій просить провести розгляд справи за його відсутності, заходів щодо примирення подружжя передбачених статтею 111 СК України не застосовувати. За нормою ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. З урахуванням наведеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 1989 року, який зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Мінського районного виконкому міста Києва, актовий запис № 1437 (а.с. 5). За повідомленням позивача, сторони від шлюбу дітей не мають. Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України і законами України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, тож не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову, а відповідач не заперечує проти цього, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї стали неможливими, оскільки позивач та відповідач тривалий час не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, взаєморозуміння між сторонами відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, відповідач позов визнає, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, що кореспондується зі змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. відповідно квитанції № 37919 від 24 вересня 2020 року на рахунок UA478999980313141206000026005 Казначейства України УК у Дніпровському районі, МФО банку отримувача 899998, код ЄДРПОУ отримувача 38012871 (а.с. 11). Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 420 грн. 40 коп. З відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 420 грн. 40 коп.

Outcome: approved