Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON], проживає\~ 79037 [ADDRESS] звернувся до Шевченківського\~ районного\~ суду м. Львова із позовною заявою\~ до [PERSON] зареєстрований 79020, [ADDRESS] про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 04.05.218 року позивач купив у [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] [PERSON] зазначеного договору власник [PERSON] жодних судових спорів та прав третіх осіб щодо зазначеної квартири не має. Про те у зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] який являється братом [PERSON] і має право користування квартирою як член сімї власника не залежно від переходу права власності до іншої особи. Зазначає що відповідач відповідно до законодавства України порушує його право власності, оскільки позивач не в змозі користуватися квартирою в повному обсязі. Просить визнати [PERSON] таким що втратив право користування житловим приміщенням, зобовязати відповідача усунути перешкоду у користуванні квартирою шляхом виселення, а також стягнути судові витрати. В судові засідання позивач [PERSON] не з'явився про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, відповідно до положення ч.5 ст. 130 ЦПК України. В судовому засіданні 10.10.2018 року представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору від 14.05.2018 року, підтримав вимоги позовної заяви, надав суду пояснення аналогічні викладенні в позовній заяві та був допитаний у якості свідка на підставі ст. 234 ЦПК України та показав суду що обізнаний в цієй справі оскільки знає відповідача. У травні 2018 року до нього звернувся [PERSON] через свого сина та просив допомоги у придбанні квартири. Ознайомившись із документами вони не викликали сумніву. Нам було відомо що в квартирі був прописаний [PERSON]. Після оформлення договору купівлі-продажу звернулися до останього із листами про добровільне виселення та зняття з реєстрації, на що [PERSON] не погодився, про те речі забрав, але знятися із реєстрації відмовився. З часом ми звернулиця до [PERSON] із листами з вимогою знятися з реєстрації, оскільки відповіді не отримали, звернулися до суду за захистом. В судове засідання 02.11.20108 року представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору від 14.05.2018 року, не зявився, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про призначення судового засідання (а.с.63). На адресу Шевченківського районного суду м. Львова 10.10.2018 року подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.66). В судові засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить інформація вихідної кореспонденції, яка повернута на адресу суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання» (а.с.67). Також виклик відповідача здійснювався через оголошення на веб-порталі судової влади (а.с.65). Причини не явки суду не відомі. Заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у встановлений судом термін до суду подано не було не подано. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] договору купівлі продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] від 04.05.2017 року [PERSON], продала, а [PERSON] купив квартиру №35 (тридцять пять) в будинку №7 (сім) по вулиці [PERSON] у м. Львові. Квартира складається з двох житлових кімнат прощею 27,2 кв. м та кухні, загальна площа квартири 48,6 кв. м. (а.с.6). [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] являється [PERSON] (а.с.7). Відповідно до долученого листа від 11.05.2018 року відповідач відмовився від добровільного усунення перешкод у користуванні зазначеною квартирою, та зазначив, що проживає у даній квартирі на законних підставах і виселення з даного приміщення можливе лише за наявності відповідного судового рішення (а.с.8). Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «[PERSON] проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. [PERSON] із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. [PERSON] із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.417 ЦПК України є обов'язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що надано достатньо доказів того, що підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення, передбачених ст.71 ЖК України, не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивача створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на законних підставах майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом. Відповідно до\~положень263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. [PERSON]\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку із задоволенням позовних вимог понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, а саме, судовий збір у розмірі 704,80 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. На підтвердження обставин понесення витрат на правову допомогу представлено суду Договір про надання правової допомоги від 14.05.2018 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 01.11.2018 року, згідно якого позивач поніс витрати в сумі 5500,00 грн., що підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved