Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на свою користь проценти за користування коштами за період часу з 09.07.2014 року по 04.06.2015 року в сумі, еквівалентній 1 317 доларам США, три проценти річних від належної до стягнення з відповідачів суми коштів за період часу з 09.07.2014 року по 04.06.2015 року в сумі, еквівалентній 216 доларам США, а також стягнути з відповідачів судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 8 242,40 грн. та суму сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 01.07.2009 року він позичив відповідачам під розписку 8 000 доларів США з умовою повернути кошти на вимогу. У звязку з порушенням відповідачами своїх зобовязань, позивач звернувся в суд із позовом, за результатами розгляду якого заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.02.2013 року частково задоволені вимоги позивача і стягнуто з відповідачів солідарно на його користь борг в сумі 63 760,89 грн. та судові витрати в розмірі 637,60 грн. та 120,00 грн., в рівних частинах, з кожного окремо. 23.05.2013 року апеляційний суд Харківської області змінив заочне рішення від 05.02.2013 року і вирішив стягнути з відповідачів на користь позивача борг в сумі 75 351,94 грн., а також судовий збір по 251,17 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення по 40 грн. з кожного. Крім того, 19.09.2014 року своїм рішенням Комінтернівський районний суд м. Харкова солідарно стягнув з відповідачів на користь позивача проценти за користування позиченими коштами в сумі 8 638,09 грн. та судовий збір в сумі 86,38 грн. Апеляційним судом Харківської області від 21.01.2015 року змінене рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.09.2014 року і додатково стягнуто з відповідачів на користь позивача три проценти річних за період з 15.01.2013 року по 09.07.2014 року в сумі 4 199,39 грн. та витрати по сплаті судового збору по 52,79 з кожного. В іншій частині рішення від 19.09.2014 року залишене без змін. Але відповідачі й надалі не виконують свої зобовязання, у звязку з чим позивач вважає, що позикові правовідносини сторін не припинилися і просить стягнути з відповідачів проценти за користування позиченими й не повернутими коштами, а також три проценти річних за період, що не охоплений попередніми судовими рішеннями з моменту подання попереднього позову 09.07.2014 року по день звернення в суд 04.06.2015 року. В обґрунтування вимоги про стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги з ТОВ «Харківський центр правової допомоги» (ТОВ «ХЦПД»), калькуляцію-рахунок до договору про надання правової допомоги, виписку з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно ТОВ «ХЦПД», квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату 8 282,40 грн. на користь ТОВ «ХЦПД» за надання правової допомоги. . Представник позивача в судове засідання не зявився, подав суду заяву, в якій наголосив, що сторона позивача підтримує позовні вимоги і наполягає на їх задоволенні в повному обсязі, просить суд розглянути справу за відсутності сторони позивача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. В обґрунтування вимоги про компенсацію витрат на правову допомогу, додатково надав суду копію Статуту ТОВ «ХЦПД» та подав клопотання допустити ТОВ «ХЦПД» до участі у справі в якості особи, яка надає правову допомогу, із доданими до нього копіями довідки та наказу про передоручення представництва в суді інтересів позивача. На вимогу представників позивача, судом допущено товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги» до участі у справі як особу, що надає позивачеві правову допомогу. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про розгляд справи повідомлялися своєчасно та належним чином, свою участь забезпечили представниками. Представники відповідачів заперечували проти позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач засуджений до позбавлення волі на певний строк з конфіскацією його майна, а тому він не має права вимагати стягнення на свою користь з відповідачів заборгованості за договором позики, тому є підстави для неповернення позичених коштів у [PERSON] і невиконання ними попередніх судових рішень про стягнення заборгованості. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і необхідність їх задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що за розпискою від 01.07.2009 року відповідачі одержали від позивача в позику 8 000 доларів США і солідарно зобовязалися повернути кошти на вимогу позивача. Але відповідачі порушили свої зобовязання і кошти на вимогу позивача не повернули. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.02.2013 року стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача гривневий еквівалент боргу за курсом НБУ на день винесення рішення в сумі 63 760,89 грн. та судові витрати в розмірі 637,60 грн. і 120,00 грн., в рівних частинах, з кожного окремо. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23.05.2013 року частково задоволено апеляційну скаргу представника позивача: змінено заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.02.2013 року в частині розміру стягнутої суми і вирішено стягнути з відповідачів на користь позивача борг з урахуванням процентів за користування позикою на загальну суму 75 351,94 грн., а також судовий збір по 251,17 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення по 40 грн. з кожного. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.09.2014 року стягнуто з відповідачів на користь позивача проценти за користування позиченими коштами за період з 23.05.2013 року по 09.07.2014 року в сумі 8 638,09 грн. та судовий збір в сумі 86,38 грн. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21.01.2015 року змінене рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.09.2014 року і додатково стягнуто з відповідачів на користь позивача три проценти річних за 540 днів прострочення з 15.01.2013 року по 09.07.2014 року на суму 4 199,39 грн. та витрати по сплаті судового збору по 52,79 з кожного. В іншій частині рішення від 19.09.2014 року залишене без змін. Таким чином, факт невиконання відповідачами зобовязань за розпискою позичальника від 01.07.2009 року вже був предметом судового розгляду, а сума неповернутої позики визначена судовими рішеннями, які набрали законної сили, на рівні 8 000 доларів США, у звязку з чим, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. Незважаючи на обовязковість судових рішень, визначений судовими рішеннями гривневий еквівалент заборгованості за розпискою відповідачами позивачеві не сплачений, примусове стягнення боргу за виконавчими листами належним чином не проведене, виконавче провадження триває, що також не заперечується представниками відповідачів. При цьому, суд першої інстанції не може прийняти до уваги заперечення відповідачів щодо засудження позивача, призначення йому конфіскації та наявності у правовідносинах прострочення кредитора, оскільки вирок щодо позивача постановою Верховним Судом України від 19 жовтня 2015 року скасований, в тому числі в частині конфіскації майна, а свої зобовязання з виконання попередніх судових рішень про стягнення заборгованості відповідачі мали можливість виконати або в ході виконавчого провадження, або шляхом внесення належних до стягнення з них коштів на депозит нотаріуса. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобовязання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Оскільки у визначеному судовими рішеннями розмірі відповідачі свого боргу за договором позики не повернули, це грошове зобовязання залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Розмір процентів за користування відповідачами позиченими коштами в сумі 8 000 доларів США на підставі ст. 1048 ЦК України за 8 днів в період з 09.07.2014 року по 17.07.2014 року з розрахунку 9,5% річних складає 16 дол. США; за 119 днів з 17.07.2014 року до 13.11.2014 року по 12,5% річних складає 326 дол. США; за 85 днів до 06.02.2015 року по 14,0% 260 дол. США; за 26 днів до 04.03.2015 року по 19,5% 111 дол. США; за 92 дні до 04.06.2015 року по 30,0% 604 дол. США, а всього 1 317 дол. США. Суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідачів на його користь гривневого еквіваленту цієї суми за курсом НБУ на день вирішення рішення по справі 29.12.2015 року на рівні 2380,7482 грн. за 100 дол. США: 1 317 дол. США ? 2 380,7482/ 100 дол. США = 31 354,48 грн. За невиконання своїх грошових зобовязань відповідачі продовжують нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань та не виключає відповідальності за порушення строків розрахунків, тому сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є невідємною частиною вимоги про сплату основного боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Про те саме йдеться і в положеннях ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Сума трьох процентів річних за 330 днів прострочення відповідачами погашення основного зобовязання з повернення позики в сумі 8 000 доларів США у гривневому еквіваленті на визначену судовими рішеннями суму в період з 09.07.2014 року по 04.06.2015 року складає 216 доларів США. Суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідачів на його користь гривневого еквіваленту цієї суми за курсом НБУ на день вирішення рішення по справі 29.12.2015 року на рівні 2380,7482 грн. за 100 дол. США: 216 дол. США ? 2 380,7482 / 100 дол. США = 5 142,42 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу й витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Як доказ сплати судового збору до позовної заяви додано квитанцію № ПН2909 ПАТ «Кредобанк» від 04.06.2015 року про сплату 322,02 грн. судового збору. В п. 48 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано в п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження витрат на правову допомогу до заяви позивача був доданий договір про надання правової допомоги із товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги» з доданою до нього калькуляцією-рахунком про перелік наданих в рамках цієї справи робіт (послуг) з надання правової допомоги, а також квитанція до прибуткового касового ордера про сплату послуг з надання правової допомоги у визначеному договором та додатком до нього розмірі в сумі 8 282,40 грн. Крім того, суду надано копію Статуту підприємства з переліком видів діяльності, а також Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зі змісту яких вбачається, що основним видом економічної діяльності підприємства є діяльність у сфері права (код 69.10), накази по підприємству про визначення осіб, відповідальних за представництво інтересів позивача в ході розгляду справи та копії дипломів цих осіб про набуття ними вищої освіти за спеціальністю «Правознавство». Судом було задоволено клопотання представника позивача про допуск товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги» до участі у справі в якості особи, яка надає правову допомогу. За таких обставин, вимога про компенсацію позивачеві витрат на правову допомогу за рахунок відповідачів є обґрунтованою, і суд задовольняє її у повному обсязі. Загальний розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, складає суму доданків сплаченого судового збору в сумі 322,02 коп. та витрат на правову допомогу в сумі 8 282,40 грн. і дорівнює 8 604,42 грн. На підставі ст. ст. 530, 536, 598, 599, 625, 1046, 1048 1050 ЦК України,

Outcome: approved