Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] працювала двірником в КЖБ № 25. В звязку з тим, що не мала власного житла в м. Кривому Розі, вона 05.11.2004 звернулася до директора КЖБ № 25 із заявою в якій просила поставити її на квартирний облік (а.с. 6). Згідно резолюції директора КЖБ № 25 на заяві, її повинні були поставити на квартирний облік. На підставі вказаної заяви в 2004 році позивача [PERSON] вселили до квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Згідно п. 13 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п.п. 9, 10 Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до п. 11 Постанови, враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК).\~ Як видно із листа КП ДОР «Криворізьке БТІ» № 637 від 25.05.2018 станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване на імя [PERSON] (а.с. 83). Сам власник нерухомого майна, яке є предметом судового розгляду, [PERSON] помер 08.10.1999, що підтверджується актовим записом про смерть № 1655 (а.с. 152). Як встановлено з листа завідувача Сьомої криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] за № 1293/01-16 від 21.12.2018 з заявами про прийняття або про відмову від спадщини у передбачений ст. 1270 ЦК України строк після смерті [PERSON], ніхто не звертався. В архівних матеріалах Сьомої криворізької державної нотаріальної контори станом на 21.12.2018 не міститься даних щодо звернення будь-кого зі спадкоємців [PERSON], померлого 08.10.1999, спадкова справа після його смерті не заводилася (а.с. 149). З викладеного слідує, що власник майна [PERSON] помер 08.10.1999. Ніхто з заявами про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори не звертався, спадкова справа не заводилася. Позивач [PERSON] вселилася до квартири [ADDRESS] в 2004 році. Жодних договорів оренди, чи то ордеру на користування службовим майном остання не укладала та не отримувала. Будь-яких договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо) щодо зазначеного житла у неї не виникало. Наведені обставини, підтверджують доводи позивача, про добросовісніть заволодіння чужим майном, та те, що при заволодінні квартирою, вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Знайшли своє підтвердження і доводи позивача про давність та безперервність володіння квартирою. Так позивач [PERSON] надала суду квитанцій про оплату комунальних послуг нарахованих на квартиру [ADDRESS]. Серед яких є квитанції про оплату за кожен рік починаючи з 17.01.2007 по 21.01.2017 (а.с. 7-55). За таких обставин суд вважає доведеним факт добросовісного заволодіння чужим майном та відкритого і безперервного володіння спірним нерухомим майном позивачем протягом 10 років. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний обєкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Так [PERSON] володіючи спірною квартирою вважала, що її заселили в неї в звязку з тим, що вона працює двірником в КЖБ № 25. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч.1 ст.344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Встановлені судовим розглядом обставини свідчать про те, що позивач не була обізнані відносно того, що власником нерухомого майна, яке є предметом спору та на яке вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був [PERSON] Тому можна вважати володіння позивачем квартирою добросовісним та правомірним. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач безперервно володіє вказаним вище нерухомим майном більше десяти років поспіль, а тому набула право власності на це майно за набувальною давністю, як це передбачено\~ст. 344 ЦК України.

Outcome: approved