Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивач, в інтересах якого на підставі довіреності діє [PERSON] звернулася до Енергодарського міського суду з позовною заявою в якій зазначає, що з 11 серпня 2001 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 28 березня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, проте питання щодо розподілу спільно нажитого майна у добровільному порядку не вирішено. В період перебування у шлюбі, подружжям, за спільні кошти було придбано 24.07.2003р. за договором купівлі-продажу двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Просить суд: - Припинити право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; - Визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; - Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; - Визнати право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в рівних частках, тобто по 1/2 частки кожному; -Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею витрати у вигляді розміру сплаченого судового збору: 2855 грн. 70 коп, понесені витрати пов'язані з поданням позову в розмірі 800 грн. 00 коп за проведення оцінки майна, а всього: 3655 грн. 70 коп. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків: Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2001 року, який було розірвано 28.03.2014 року, відповідно до рішення Енергодарського міського суду Запорізької області. Дітей від шлюбу за час придбання спірної квартири сторони не мали. 24 липня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] була придбана двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (спірна квартира). Право власності на спірну квартиру було зареєстровано в Державному комунальному підприємстві «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.07.2003р. Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно статей 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинних на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При укладенні угод одним з подружжя вважалося, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя була обов'язковою лише при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребувала обов'язкового нотаріального засвідчення. В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними. Проте, згідно ст. 24 КпШС України, де зазначені положення не поширювалися на майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, яке визнавалося власністю кожного з них. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України. При цьому, суд зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 10, 60 ЦПК України, визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи, і ці дані встановлюються на підставі (зокрема) пояснень сторін, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Виходячи зі змісту ст. 60 СК України, майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові та жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно набуте одним із подружжя за особисті кошти. Також, за клопотанням представника відповідача було допитано свідка [PERSON]. Свідок [PERSON], який є батьком відповідача, в судовому засіданні повідомив, що з 1997 року працював у ВП «Запорізька АЕС» в цеху (17) ЦТАІ та отримував значно високу заробітну плату, що підтверджується довідкою про заробітну плату від 10.04.2017р. за №227 та трудовою книжкою про трудову діяльність свідка. Також свідок зазначив, що джерелом для накопичення коштів був дохід від сільськогосподарської продукції, яку свідок реалізовував на ринку. Свідок зазначив, що спірна квартира була придбана за кошти, які він накопичив для свого сина та сплатив повну її вартість надавши відповідачеві в дарунок грошові кошти у розмірі 37000, 00 грн. для придбання спірної квартири. Крім того свідком було зазначено, що у період придбання спірного майна позивачка [PERSON] навчалась, раніше накопичених коштів та інших джерел доходу не мала. Жодної копійки позивачка на придбання квартири не надавала. Даючи оцінку зібраним доказам суд, приймає до уваги, довіку про заробітну плату та інші доходи від 29.03.2017р. за №189 (за період липень місяць 2001р. по грудень місяць 2006р.) та трудову книжку відповідача [PERSON], довідку про заробітну плату та інші доходи від 10.04.2017р. за №227 (за період січень місяць 1997р. по грудень місяць 2006р.) та трудову книжну свідка [PERSON], диплом позивачки [PERSON] про вищу освіту Серії [NUMBER] від 26.06.2004р., період придбання спірного майна за договором купівлі-продажу від 24.07.2003р. квартири [ADDRESS], це дає підстави вважати, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, що належали батькові відповідача [PERSON], які останній подарував у власність своєму синові [PERSON] для придбання квартири. Крім цього, даний факт також підтверджується показами свідка [PERSON]. Отже, придбання спірної квартири за кошти подаровані батьком [PERSON] особисто своєму синові [PERSON] свідчать про проміжок часу укладення договору купівлі-продажу квартири, який співпадає з часом отримання відповідного рівня доходу батьком відповідача на посаді електрослюсаря 6 розряду в цеху теплової автоматики та вимірів на ВП «Запорізька АЕС» та викликає об'єктивні сумніви у не спроможності позивача так і відповідача брати участь у фінансуванні купівлі нерухомого майна в той період часу. Тому, спірна квартира [ADDRESS] придбана відповідачем [PERSON] одноосібно, на його особисті кошти в сумі 37000,00 гривень, що були подаровані йому батьком, а тому відповідно до ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка діяла на момент виникнення правовідносин, є об'єктом його особистої приватної власності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] придбана хоча й у період шлюбу, однак за особисті кошти відповідача, тому не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача [PERSON]. Згідно змісту ст.88 ЦПК України, суд присуджує понесені позивачем витрати до стягнення з відповідача в разі задоволення позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача [PERSON], тобто не підлягає поділу між позивачем та відповідачем, отже вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed