Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Позивач, [PERSON] у вересні 2020 року звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що позивач є власником спірної квартири. За вказаною адресою окрім позивача, зареєстрована його дружина [PERSON] , [INFO] , а також відповідач [PERSON] . Однак враховуючи те, що остання за вказаною адресою не проживає вже більше трьох років, витрат на утримання квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, позивач змушений звернутись до суду. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 09 жовтня 2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недолків (а.с.20). На виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 09 жовтня 2020 року, позивачем подано заяву (вх. № 36618 від 03.11.2020 року), якою усунуто недоліки вказані в ухвалі судді від 09.10.2020 року (а.с.21-25). Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 09 листопада 2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 26). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання позивача про виклик свідків задоволено (а.с. 37). Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 06.10.2021 року позивач не з`явився, представником позивача подано до суду заяви (вх. № 4088 від 03.02.2021 року; вх. № 9857 від 12.03.2021 року; вх. № 18907 від 17.05.2021 року; вх. № 23590 від 22.06.2021 року) про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечують (а.с.33-35; а.с.45; а.с.48; а.с.52). Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належними чином (а.с.32, 46, 54, 57), причини неявки суду не відомі, заяв, клопотань та відзиву на позов до суду не подавала. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідачу направлялась повістка про виклик до суду на адресу, зазначену в позовній заяві та за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (довідка № 015387/1 про реєстрацію місця проживання, а.с. 18 на звороті), а також відповідача повідомлено в порядку частини одинадцятої статті 128 Цивільного процессуального кодексу України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 223 та статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено статтею 391 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового приміщення, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27 серпня 2003 року посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А.В., Відповідно до вказаного договору [PERSON] набув права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222108337 від 31 серпня 2020 року (а.с. 11). За довідкою обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельного кооперативу «Інгул» про склад сім`ї № 70 від 31.08.2020 року, позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстрована [PERSON] [INFO] (а.с. 6). В свою чергу за карткою реєстрації особи відділу реєстрації місця проживання особи департаменту надання адміністративних послуг Міської ради міста Кропивницького, [PERSON] [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Реєстрація відповідача за вказаною аресою також підтверджена довідкою « 015389/1 рол реєстрацію місця проживання особи, наданої на запит суду Відділом реєстрації місця проживання рсрби Управління цу сфері державної реєстрації Департаменту надання адміністративних послуг Міської ради міста Кропивницького (а.с.18 на звороті). Згідно акту від 31 серпня 2020 року, складеного головою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельного кооперативу «Інгул», та засвідченого підписами сусідів [PERSON] і [PERSON] вбачається, що [PERSON] не проживає вже чотири роки за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повністю і беззаперечно засвідчили в судовому засіданні обставини щодо непроживання відповідача в спірній квартирі більше трьох років. Згідно зі частиною першою статті 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд). Статтею 150 Житлового кодексу УРСР визначено право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таке ж право закріплене у статтях 319, 383 Цивільного кодексу України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї або інших осіб. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільний кодекс України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України). При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За роз`ясненнями, викладеними в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Таким чином, [PERSON] будучи зареєстрована в належній позивачу квартирі, порушує права та законні інтереси позивача, [PERSON] , як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше одного року, що відповідно до вимог статей 391, 405 Цивільного кодексу України, дає суду підстави визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . А також реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його права як власника спірного житлового приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При визнанні судом відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є її житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 року наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року). Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved