Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 30 595 грн. 20 коп. та судові витрати, посилаючись на те, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н 14.10.2005 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 11 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом підтвердив згоду, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Однак, [PERSON] порушив умови кредитного договору, а саме: не виконує в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 25.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, На підставі розпорядження керівника апарату Комунарського районного суду м. Запоріжжя № 158-к від 17.04.2019 року відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 17.04.2019 року головуючого по справі обрано суддю Холода Р.С. 18.04.2019 року позовну заяву суддя Холод Р.С. прийняв до розгляду та вирішив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. До суду представник позивача не з`явився, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду разом з позовом надано клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Ухвалами суду від 01.08.2019 року та від 03.09.2019 року було визнано явку представника позивача до суду обов`язковою, проте останній до суду не з`явився. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги. Зазначив, що дійсно отримував кредитну картку, користувався нею, сплачував кошти на погашення кредиту. Водночас, вказав, що він визнає лише заборгованість по тілу кредиту, так як за останні три місяці сплатив 12 000 грн. в рахунок погашення заборгованості. Коли прийшов до відділення «ПРИВАТБАНК» йому навіть не змогли точно пояснити, яка все-таки у нього залишається заборгованість. Суд, заслухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст.ст. 76,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 14.10.2005 року [PERSON] відповідно до заяви б/н, отримав кредит у розмірі 1 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банка становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами надання банківських послуг Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банка. До кредитного договору банк крім заяви [PERSON] додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № б/н від 14.10.2005 року за період з 14.10.2005 року по 31.05.2015 рік заборгованість [PERSON] складає 11636,30 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 9417,15 грн, заборгованість за процентами - 286,04 грн, несплачені проценти на поточну заборгованість - 286,04 грн (а.с. 4-7). Станом на 22.01.2019 року заборгованість [PERSON] , на думку позивача, становить 30 595,21 грн., з яких: тіло кредиту - 1 601,26 грн, нараховані відсотки - 15 237,77 грн, нарахована пеня - 11 823,07 грн, заборгованість по судовим штрафам - 1933,11 грн (а.с. 8-10). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентах за користування кредитом, заборгованість з пені, а також штраф (фіксовану та процентну складову). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.06.2005 року, посилався на Тарифи Банку, Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, Правила користування платіжною карткою в ПриватБанку, які розміщені на сайтах www. privatbank.ua та https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, Правила користування платіжною карткою в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили якісь умови. Більш того, при дослідженні наданого позивачем Витягу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку було встановлено, що банк «ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» діє на підставі Ліцензії Національного банку України №22 від 29.07.2009 року, тобто таким чином надані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку не надавалися [PERSON] для ознайомлення під час підписання заяви, так як заява 14.10.2005 р. Також, позивач у своєму позову посилався та відповідні Тарифи Банку, хоча до позову їх не додав, а мається лише довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Суд вважає, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та довідки руху коштів по карткам встановлено, що між банком та [PERSON] 14.10.2005 року був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: ? [NUMBER] , дата відкриття 17.10.2005 року, термін дії до 06/12, заборгованість по карті становить 28618,83 грн.; ?[NUMBER], дата відкриття 28.12.2012 року, термін дії до 11/15; заборгованість по карті становить 7294,28 грн.; ?[NUMBER], дата відкриття 28.11.2015 року, термін дії до 11/19; ?[NUMBER], дата відкриття 11.01.2016 року, термін дії до 11/19; заборгованість по карті становить 9641,56 грн.; ?[NUMBER], дата відкриття, 19.10.2016 року, термін дії до 05/20, заборгованість по карті становить 25189,36 грн.; ?[NUMBER], дата відкриття 04.12.2018 року, термін дії до 09/22, заборгованість по карті становить 27755,38 грн.; ?[NUMBER], дата відкриття 16.05.2019 року, термін дії до 01/23, заборгованість по карті становить 28722,29 грн. З руху коштів по карткам судом встановлено, що [PERSON] з 17.10.2005 року почав користуватись карткою № [NUMBER] , на якій було встановлено кредитний ліміт в розмірі 1 500 грн. За період користування платіжними картками, [PERSON] неодноразово здійснював поповнення карток, використовував їх під час купівлі різних товарів. Отже, встановлено, що здійснювався перевипуск кредитних карток, відповідач користувався ними, здійснював погашення заборгованості, але не у повному обсязі. У заяві позичальника від 03.04.2008 року вказана процентна ставка у розмірі 3% на місяць, тобто 36% річних. Стосовно пені та штрафів у заяві відсутні відповідні записи. Водночас, у своєму позові банк посилається на те, що він нараховує відсотки за користування кредитом, пеню та штрафні санкції у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. «Тарифи банку» взагалі не долучені до матеріалів позову, а мається лише довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифи банку, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, а також довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. На думку суду, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом - 15 237 грн. 77 коп., пені за прострочене зобов`язання - 11 823 грн. 07 коп., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - штраф (фіксована частина) - 500, 00 грн., штраф (процентна складова) - 1 433 грн. 11 коп., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплати позивачу у заяві від 14.10.2005 року. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, не може вважатися у цій справі складовою частиною спірного кредитного договору. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Вказані вище висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що банк у даному випадку вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, суд також враховує, що у період травня-липня 2019 року відповідач виплатив банку суму у розмірі 12 000 грн. Таким чином, на думку суду, враховуючи визнання відповідачем заборгованості суми тіла кредиту, з відповідача на користь банка необхідно стягнути 1 601 грн 26 коп. заборгованості по тілу кредиту. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов підлягає лише частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 1921 грн. Оскільки позов задоволено частково, а саме - на 5,23 %, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно в сумі 100,47 грн. (1921Х5,23/100).

Outcome: partial