Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, збільшили розмір позовних вимог та просять суд стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі - ПрАТ «Рівнеазот») на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 19607 гривень 04 копійки. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [PERSON] з 13 січня 2015 року працювала на посаді прибиральниці службових приміщень залізничного цеху ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час - ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 647-ВК від 17 березня 2017 року була звільнена з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні [PERSON] з роботи 17 березня 2017 року їй не були виплачені заробітна плата за січень-березень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога на загальну суму 16432,22 грн. Зазначені кошти не виплачені їй і по теперішній час. Посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просять суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2017 року по 30 серпня 2017 року, тобто по день постановлення рішення. Представник ПрАТ «Рівнеазот» Рашко В.Г. в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав і у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просить суд відмовити. На заперечення позовних вимог посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов'язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Також посилається на те, що позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду, оскільки була звільнена 17 березня 2017 року, а з позовом до суду звернулася лише 23 червня 2017 року. І з цих підстав також просить суд відмовити у задоволенні позову. Посилається і на те, що позивач після звільнення не була позбавлена можливості звернутися в центр зайнятості для отримання виплати допомоги по безробіттю. Вважає, що позивач, несвоєчасно звернувшись до суду з даним позовом, штучно збільшила розмір середнього заробітку, який згідно законодавства підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, а тому позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 13 січня 2015 року працювала на посаді прибиральниці службових приміщень залізничного цеху ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час - ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 647-ВК від 17 березня 2017 року позивач була звільнена з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні [PERSON] з роботи 17 березня 2017 року їй не були виплачені заробітна плата за січень-березень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога на загальну суму 16432,22 грн. Зазначені кошти, а саме заборгованість на загальну суму 16432,22 грн, судовим наказом Рівненського міського суду від 20 червня 2017 року (справа № 569/9411/17) були стягнуті з ПрАТ «Рівнеазот» на користь [PERSON], однак не виплачені позивачу і по теперішній час. Вказані обставини сторонами визнаються і, крім того, підтверджуються дослідженими по справі письмовими доказами. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України у розмірі 19607 гривень 04 копійки. При цьому суд враховує, що відповідачем не оспорюється розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований позивачем у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов'язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачам при звільненні всіх належних їм сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дій відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Щодо строків звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та штучне, на думку представника відповідача, збільшення позивачем суми середнього заробітку, суд вважає необхідним звернути увагу на наступне. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117,237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З обставин справи слідує, що відповідач, звільнивши позивача з роботи 17 березня 2017 року, по теперішній час фактично з нею не розрахувався. Враховуючи вимоги частини першої статті 117 КЗпП України, якою встановлено обов'язок підприємства, установи, організації виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день саме фактичного розрахунку, твердження представника відповідача про штучне збільшення позивачем суми середнього заробітку є безпідставним і нелогічним.

Outcome: approved