Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Позивач в лютому 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 05.03.2008 року, від якого мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Через несумісність характерів та різні погляди на життя вони втратили почуття любові та поваги, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Шлюбні відносини між ними припинені та вважає примирення неможливим. Позивач також зазначила, що має інше житло, створені всі умови для нормального проживання та, на її переконання, є доцільним залишити дитину проживати з нею. Тому просить шлюб розірвати, а малолітню доньку [PERSON], 09.03.2006 залишити проживати разом при ній. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] вимоги підтримали, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві та пояснили, що в січні 2016 року були припинені шлюбні відносини між сторонами, позивач має фактичне місце проживання, де створені всі необхідні умови для проживання разом з дитиною. Відповідач та представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, не заперечували щодо розірвання шлюбу, а в частині вимог про визначення місця проживання дитини з позивачем позов не визнав, пояснивши, що донька проживає разом з ним та він турбується про неї, утримує її матеріально, займається її вихованням, остання має належний догляд, фізичний і розумовий розвиток. Представник третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради в судовому засіданні зазначив, що місце проживання малолітньої дитини має бути визначене з батьком, що підтверджується висновком органу опіки та піклування від 20.12.2017 року № 1246. Суд, заслухавши позивача, відповідача та їх представників, представника третьої особи, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст. 206 ЦПК України передбачено, що при визнанні відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 05.03.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] Тетерівської сільської ради Житомирського району, Житомирської області було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб та копією свідоцтва про народження дитини. /а.с. 8,15/. Із пояснень сторін суд встановив, що між ними відсутнє взаєморозуміння, наміру зберігати сім'ю вони не мають, примирятися не бажають та мір для цього не приймають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, тому за даних обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін та інтересам їхнього малолітньої дитини, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу. Разом з тим, суд враховує визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав\~і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст. 150 СК України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу сторін згідно договору дарування частини житлового будинку від 27.02.2013 року останні отримали в дарунок 40/100 ід. частин житлового будинку № 96, що розташований за адресою: м. Житомир, де зареєстрований та проживає відповідач разом з дитиною.(а.с.16,17). Згідно довідки ПП «ВЖРЕП-4» відповідач [PERSON] разом із співмешканцем [PERSON] проживає за адресою: [INFO], в частині будинку, що належить матері останнього. ( а.с.21). Статтею 160 СК України\~встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1.\~ст. 161 СК України). Відповідно до ч.2\~ст.161 СК України\~орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як встановлено з пояснень сторін, позивач та відповідач проживають окремо, а їх малолітня донька [PERSON] починаючи з січня 2016 року проживає разом з відповідачем, де створені всі умови для нормального проживання та розвитку [PERSON]. Згідно п.18\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що мати не приходить до неї, інколи гуляє із нею по місту, парку, 2-3 рази давала гроші на обіди в школу за весь час, батько не забороняє їй спілкуватися із матірю. Натомість, батько готує їй їсти, турбується про неї, займається її вихованням, лікує в період хвороби, цікавиться її життям, вона постійно телефонує в першу чергу батьку, коли його не має та висловила бажання проживати в будинку зі своїм батьком. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] з часу коли її батьки спільно не проживають, постійно проживає з батьком, який за нею турбується, готує їсти, утримує та виховує її, та зі слів дитини, йому відомо, що вона бажає залишитися проживати з батьком. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що показання допитаних свідків [PERSON] та матері позивачки [PERSON] не містять доказів, за яких суд не може залишити [PERSON] проживати з батьком. Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини від 20.12.2017 року за № 1246, виходячи із інтересів дитини та враховуючи бажання малолітньої у подальшому проживати з батьком, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON]. Суд приймає до уваги висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, а також, зважаючи на те, що обставин, передбачених ст. 161 СК України, за яких суд не може залишити дитину для подальшого проживання з батьком, під час розгляду справи встановлено не було, суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини з відповідачем. Оскільки за подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір, що підтверджено документально, тому в силу положень ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial