Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2001 року. [INFO] у них народився син - [PERSON]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 05.10.2004 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. На даний час син проживає з позивачем, батько участі у вихованні дитини не приймає. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З 29.06.2016 року позивач перебуває у шлюбі з [PERSON], який з 2012 року офіційно працевлаштований на території Республіки Польща, перебуває у дуже добрих відносинах з сином позивача, та за час спільного проживання однією сім'єю між ними склались тісні родинні стосунки, син вважає його своїм батьком. Колишній чоловік [PERSON] безпідставно не бажає добровільно надавати згоду на виїзд дитини за межі України. Позивач втретє змушена звертатись до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. З приводу цього Івано-Франківським міським судом було винесено два рішення, якими задоволено позовні вимоги позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. Зазначає, що відповідач на її телефоні дзвінки не реагує, тому позивач звернулась до нього із листом стосовно надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. Однак відповідач на звернення позивача не реагував, також проігнорував особисте звернення дитини з цього приводу. Поведінка відповідача є повним ігноруванням батьком свого сина, що неодноразово підтверджує його бажання принизити дитину, перешкодити у відпочинку, оздоровленню, розвитку світогляду. Відповідач жодного разу не відвідував сина від самого народження, байдуже відносився та відноситься до дитини, ігнорує його, обмежуючись тільки виплатою аліментів за рішенням суду. Така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, не сприяє всебічному, духовному, фізичному та гармонійному розвитку. За зверненням позивача, рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.10.2015 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав. Однак рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.11.2016 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 05.10.2015 року за апеляційною скаргою [PERSON], та у задоволенні позову відмовлено, оскільки [PERSON] категорично заперечив щодо позбавлення батьківських прав, ствердив, що бажає брати участь у вихованні сина. Твердження відповідача виявилось голослівним. Позивач має намір на шкільних весняних канікулах, влітку та на шкільних осінніх, зимових канікулах разом із сином поїхати до Польщі з метою відвідин теперішнього чоловіка, та проведення разом з ним відпустки, з можливістю відвідати Туреччину та інші країни Європейського Союзу та Шенгенської угоди. Крім цього у навчальному закладі, де навчається син, а саме у природничо-математичному ліцеї м. Івано-Франківська, у музичній школі № 2 м. Івано-Франківська щорічно організовуються поїздки за кордон. Така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку сина, а також для його відпочинку в період весняних, літніх шкільних канікул після навчального року та у період осінніх, зимових шкільних канікул. Вказує, що виховання дитини має спрямовуватись на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби народами, етнічними, національними, релігійними групами. На підставі наведеного просила суд надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], до держав - членів Європейського Союзу, країн Шенгенської угоди та Туреччини, без згоди та супроводу батька [PERSON], в період з 01.04.2018 року по 16.04.2018 року включно, з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року включно, з 23.12.2018 року по 15.01.2019 року включно, а також у інші періоди у зв'язку із участю у конкурсах за кордоном. Судові витрати по справі покласти на відповідача. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, зазначив, що відповідач не заперечує проти виїзду дитини за кордон, однак не має можливості надати нотаріальну довіреність. Заслухавши позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05.10.2004 року, актовий запис № 345 (а.с.7). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім'ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України ( 57-95-п ) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилалась на те, що має намір на шкільних весняних канікулах, влітку та на шкільних осінніх, зимових канікулах разом із сином поїхати до Польщі з метою відвідин теперішнього чоловіка та проведення разом з ним відпустки з можливістю відвідати Туреччину та інші країни Європейського Союзу та Шенгенської угоди. Крім цього у навчальному закладі, де навчається син, а саме у природничо-математичному ліцеї м. Івано-Франківська, у музичній школі № 2 м. Івано-Франківська щорічно організовуються поїздки за кордон. Така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку сина, а також для його відпочинку в період весняних, літніх шкільних канікул після навчального року та у період осінніх, зимових шкільних канікул. Колишній чоловік [PERSON] безпідставно не бажає добровільно надавати згоду на виїзд дитини за межі України. Позивач втретє змушена звертатись до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.05.2015 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, надано дозвіл малолітній дитині [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за кордон в супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] (а.с.8-10). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.03.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, надано дозвіл неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за кордон в супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] (а.с.11-13). [PERSON] зазначила, що відповідач на її телефоні дзвінки не реагує, тому позивач звернулась до нього із листом стосовно надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. Однак відповідач на звернення позивача не реагував, також проігнорував особисте звернення дитини з цього приводу. На підтвердження вказаних обставин позивач надала квитанції та описи цінних листів від 31.01.2018 року, та від 16.02.2018 року (а.с.14,15,16,17), копію звернення дитини [PERSON] до батька з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон (а.с.18). Також позивач вказала, що дитина навчається у природничо-математичному ліцеї м. Івано-Франківська, у музичній школі № 2 м. Івано-Франківська, де щорічно організовуються поїздки за кордон, на підтвердження чого додала Довідку від 21.03.2018 року, яка видана Івано-Франківською дитячою музичною школою ім. В.Барвінського №2 (а.с.19), Довідку № 11 від 16.03.2018 року, видану Івано-Франківським природничо-математичним ліцеєм (а.с.20). Крім цього позивачем надано копії довідок з перекладом від 11.08.2017 року та від 14.08.2017 року про працевлаштування у Польщі її чоловіка [PERSON] (а.с.21,22,23,24). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги частково. Суд, не може погодитися із вимогою позивача, щодо надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька у різні періоди року та у зв'язку із участю у конкурсах за кордоном, оскільки тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків. У статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до абз.4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», та положень ст.. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дослідивши матеріали справи у їх сукупності, враховуючи вимоги позивача, які направлені на досягнення та реалізацію інтересів дитини, - оцінив доведені докази що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач та її представник в судовому засіданні також просили стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 3700грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до вимог ч.3 ст.133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження вище вказаних обставин суду надані: ордер серії ІФ№023084 про надання правової допомоги, квитанція № 228001, Акт приймання виконаних робіт від 29.05.2018 року, в яких відповідно до договірних умов, а саме консультація, підготовка документів до суду, участь у судових засіданнях, вартість робіт складає 3700грн. У даному акті приймання виконаних робіт міститься також запис про те, що дані кошти сплачено замовником [PERSON] Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати направову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданнямправової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат направову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує те, що позовні вимоги позивача задоволені частково, бере до уваги складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, участь представника позивача в судових засіданнях, їх кількість та час, ціну позову, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу адвоката не підлягають задоволенню, оскільки акт приймання виконаних робіт від 29.05.2018 року не містить чіткого розрахунку за надані послуги, не долучений договір про надання правової допомоги , який підтверджує надання саме тих послуг,які зазначені в акті та такі не співмірні зі складністю справи та виконаними адвокатом робіт (наданих послуг). А тому зважаючи на викладене суд відмовляє у їх стягненні з відповідача. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, п.п. 18, 19 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 231 від 31.03.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial