Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ТОВ «РЕМШЛЯХБУД», керівника Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області, 3-ті особи: Вільнянське районне комунальне підприємство «Редакція газети» Дніпровські вогні», Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Вільнянської міської ради Запорізької області про звільнення земельної ділянки від коріння дерев, чагарнику та іншого сміття, стягнення моральної шкоди, де просить: «1. Зобов`язати відповідача звільнити земельну ділянку від коріння дерев, сміття та привести до первинного стану земельну ділянку площею 30-50 сот. біля кладовища с. Грізне Вільнянського району Запорізької області. 2. Зобов`язати прокурора як представника держави реагувати на самовільне захоплення земельної ділянки та засмічення цієї земельної ділянки шляхом подачі позову до суду. 3. Зобов`язати Геокадастр притягнути до адміністративної відповідальності за самовільне захоплення земельної ділянки та забруднення відповідальних осіб відповідача. 4. Зобов`язати редакцію газети направити свого кореспондента на місце звалища коріння та дати публікацію в газеті про хід судового розгляду та прийнятого рішення судом. 5. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 6. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 50 000 гривень.» В обґрунтування позову посилається на те, що10.03.2020 року позивач виявила, що відповідач, без відповідного дозволу самовільно зайняв земельну ділянку та використав під звалище залишків дерев - коріння від них та іншого сміття зачистки дороги як виробничої діяльності біля кладовища с. Грізне Вільнянського району. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилався на обставини визначені в позовній заяві. Представник відповідача та представник третьої особи на судовому засіданні заперечували відносно задоволення позову. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази цивільної справи встановив наступні обставини. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За визначенням ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Здійснивши системний аналіз вищезазначених статей суд визначає, що першочерговим питанням, яке вирішує суд при зверненні особи до суду за захистом порушеного, невизнаного або оспорюваного права є доведення перед судом наявності цивільного (майнового або немайнового) права та належності такого права суб`єкту звернення - позивачеві. Обставина встановлення наявності цивільного права за носієм права - позивачем є першочерговою та ключовою, для подальшого вирішення питань порушення такого права (питання відносно фактів, обставин) та питання відновлення (захисту) порушеного права (застосування права). Встановлення відсутності зв`язку між цивільним правом, на яке посилається позивача суб`єктом звернення (позивачем) виключає подальше встановлення обставин порушення такого права та вирішення питання відновлення (захисту) порушеного права, оскільки встановлення обставин відносно неналежного суб`єкта не відповідає меті та засадам цивільного судочинства. З обсягу доказів наданих позивачем до суду (Наказ про надання дозволу на розроблення документації [PERSON] , схеми розташування земельної ділянки, витяг з ЄРДР, світлини) не вбачається наявності цивільного права відносно земельної ділянки за позивачем. Визначення позивачем об`єкту цивільного права - «земельна ділянка площею 30-50 сот. біля кладовища с. Грізне Вільнянського району Запорізької області» є загальним та позбавлене будь-якої ідентифікації, координат, орієнтовних меж та прив`язки на місцевості відносно сталих об`єктів, у зв`язку з чим суд обмежений у встановленні об`єкта цивільного права. Доказів, що підтверджують наявність майнового права, на визначену у позові земельну ділянку (наявність цивільного права, обставини, що зумовлюють правові сподівання/очікування, обставини правової визначеності відносно набуття цивільних прав на визначені земельні ділянки) позивачем до суду не подано. Отже, поставлені у позові питання жодним чином не стосуються цивільних майнових прав позивача. За відсутності майнових прав у позивача на зазначену земельну ділянку,суд приходить до висновку про необґрунтованість позову. Встановлення обставин відносно об`єкта цивільних правовідносин (земельної ділянки) за зверненням особи, яка не є носієм цивільного відносно об`єкта цивільним процесуальним законодавством не передбачено. Відносно вимоги зобов`язати прокурора здійснити відповідне реагування, суд виходить з наступного. Діяльність прокуратури регулюється Законом України «Про прокуратуру», де ст.16 визначаються гарантії незалежності прокурора. Згідно з ч.2 ст.16 Закону України «Про прокуратуру» здійснюючи функції прокуратури, прокурор є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та законами України. Поставлене у позові питання зобов`язати прокурора здійснити відповідне реагування на переконання суду містить ознаки втручання в дискреційні повноваження прокурора визначені Законом України «Про прокуратуру» і як наслідок (у разі такого втручання) може мати ознаки свавілля та незаконного впливу в діяльність прокурора, що посягає на гарантії незалежності прокурора. У світлі визначеного суд приходить до висновку про неприпустимість такого втручання, необґрунтованість позову в цій частині не відмову в її задоволенні. Відносно позовних вимог до третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, суд виходить з того, що ст.ст. 2, 4-5, 53, 264 ЦПК України не передбачено ухвалення судового рішення зобов`язального характеру відносно третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову. Суд зауважує, що засади диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, суд приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог заявлених до третіх осіб, у зв`язку з помилково обраним способом захисту обраним позивачем у спосіб який не передбачений цивільним процесуальним законодавством. Відносно вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна ; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру. За вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За визначенням ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем до суду не подано доказів наявності заподіяної моральної шкоди, протиправності дій відповідача та наявності причинно-наслідкового зв`язку, що не створює складу делікту (відшкодування шкоди в рамках позадоговірних зобов`язань), у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у цій частині позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У світлі наведених вище міркувань суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та залишення його без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed