Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , через своїх представників, звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , третя особа державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та проживав у даній квартирі самостійно, а через відсутність коштів вказана квартира не приватизовувалася тривалий час. [PERSON] мав серйозні проблеми із станом психічного здоров`я, вів самостійний, відлюдкуватий спосіб життя, ніде не працював, зловживав спиртними напоями, відвідував заклади соціального харчування. Незважаючи на переконання близьких, відмовлявся від проходження психіатричного обстеження та лікування, хоча його поведінка вказувала на не усвідомлення своїх дій. На початку 2017 року [PERSON] зник з місця постійного проживання. Його пошуками зайнялась його дочка [PERSON] , якій стало відомо про те, що належна її батькові квартира уже приватизована. Достеменно знаючи, що її батько має серйозні відхилення у психічному, розумовому стані здоров`я і він самостійно не міг приватизувати квартиру - звернулась із відповідною заявою до правоохоронних органів про намагання невідомих осіб незаконно заволодіти квартирою її батька. Під час пошуків батька, [PERSON] дізналася, що 25.05.2017 року квартира [ADDRESS] була продана відповідачам [PERSON] та [PERSON] , які, як стало відомо їй пізніше, утримували [PERSON] і вчиняли усі необхідні дії для приватизації спірної квартири. Відразу після переоформлення квартири [PERSON] був знайдений працівниками поліції та допитаний в якості потерпілого у кримінальному провадженні і пояснив, що не пам`ятає як, де, коли й при яких обставинах ним було приватизовано спірну квартиру, виготовлено новий паспорт, не пам`ятає чи був присутнім під час підписання договору купівлі-продажу та чи підписував такий. Враховуючи викладене слідчим Галицького ВП в рамках кримінального провадження було призначено судово-психіатричну експертизу з метою встановлення дієздатності [PERSON] . Представники позивача у своєму позові зазначають, що факт небажання [PERSON] відчужувати належну йому квартиру можуть підтвердити й сусіди по будинку. Вважають, що відповідачі неодноразово шахрайським способом намагались і забирали квартири у інших громадян, проходять фігурантами по не одному кримінальному провадженні, на підтвердження цього наводять інформацію про участь відповідачів у інших судових справах. Зазначають, що підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним є той факт, що на момент вчинення такого [PERSON] , хоча й не був офіційно визнаний недієздатним, мав серйозні відхилення у психічному стані здоров`я, перебуваючи під дією лікарських препаратів, а відтак не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для застосування норм ст. 225 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочинів. Одночасно зазначають, що [PERSON] фактично являється недієздатною особою, крім того був введений в оману відповідачами [PERSON] та [PERSON] , а отже вказаний договір купівлі-продажу квартири являється незаконним та підлягає скасуванню на підставі ст. 230 ЦК України. Просять позовні вимоги задоволити, вирішити питання судових витрат. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву. Свої заперечення ґрунтує на тому, що спірний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , було укладено 25 травня 2017 року і такий було посвідчено державним нотаріусом. Зазначає, що сторона позивача не заперечує той факт, що спірний договір було підписано саме позивачем в присутності нотаріуса, а відтак на виконання вимог закону нотаріусом було перевірено та встановлено особу і його обсяг цивільної дієздатності. Доказів протилежного позивачем надано не було. На спростування доводів позовної заяви, покликається й на довіреність від 02.03.2018 року, копію якої було долучено самим позивачем до позовної заяви, виданої на ім`я [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО Петелькою І.В. Наголошує, що із зазначеної довіреності вбачається, що й приватним нотаріусом ЛМНО Петелькою І.В. в тому числі перевірялася та встановлювалася цивільна дієздатність позивача. Враховуючи викладене, вважає, що позовна заява [PERSON] є безпідставною та необґрунтованою, а підстави заявленого позову не відповідають дійсним, фактичним обставинам справи та жодних доказів протилежного суду не подано. Просить суд відмовити у задоволенні такого позову повністю. Відповідач [PERSON] також подала суду відзив на позовну заяву [PERSON] . Свої заперечення грунтує на тому, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , було укладено 25.05.2017 року. Наголошує, що позивачем не заперечується факт, що спірний договір було підписано саме ним в присутності нотаріуса, а відтак на виконання вимог закону нотаріусом було перевірено та встановлено особу і його обсяг цивільної дієздатності. Позивачем в супереч вимог цивільного процесуального законодавства не було надано суду доказів протилежного. Крім того, вважає, що доводи позовної заяви спростовуються й долученою до позову копією довіреності від 02.03.2018 року, виданої на ім`я [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО Петелькою І.В. Так, із зазначеної довіреності вбачається, що приватним нотаріусом ЛМНО Петелькою І.В. перевірялася та встановлювалася цивільна дієздатність позивача, а відтак твердження про відсутність волевиявлення позивача на момент вчинення спірного правочину нічим не підтверджено, оскільки позивач самостійно з`явився до нотаріуса, прочитав та підписав спірний договір, що і не заперечується самим позивачем. Вважає, що позовна заява має ряд суперечностей щодо цивільної дієздатності позивача, а також щодо історії набуття та процедури приватизації спірної квартири, що свідчить про надуманість, необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог. Просить відмовити у задоволенні позову. Представником третьої особи П`ятої Львівської державної нотаріальної контори до суду було подано письмові пояснення щодо позову. Зазначає, що державним нотаріусом Кіріловою Т.М. під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , було неухильно дотримано вимог чинного цивільного законодавства, а саме ЗУ «Про нотаріат», вимоги норм ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року. Державним нотаріусом було роз`яснено позивачу зміст договору, що укладався та посвідчувався. Також, на спростування доводів позовної заяви зазначив, що [PERSON] незадовго до укладення спірного договору особисто подавалися та підписувалися в ЦНАП ЛМР ряд документів необхідних для здійснення процедури приватизації квартири, однак сама процедура приватизації не оскаржувалася позивачем з мотивів відсутності волевиявлення чи введення в оману. Таким чином, це свідчить про правильне розуміння позивачем обставин, які мають істотне значення за вказаним правочином. Просить у задоволенні позову відмовити повністю з огляду на необґрунтованість та безпідставність пред`явлених позовних вимог. Ухвалою суду від 02.03.2018 р. у справі відкрито провадження. В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити з мотивів аналогічних тим, що викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Дяків В.Б., в судовому засіданні проти позову заперечив. Навів суду мотиви заперечень, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Мотрук М.Ю. в судовому засіданні заперечив проти позову. Надав суду письмові пояснення щодо предмету позову. У якому наголосив, що як вбачається з позовної заяви, єдиним доказом, яким сторона позивача обґрунтовує позов є висновок експерта № 141 від 06.04.2018 року. Даний висновок було складено на виконання постанови слідчого Галицького ВП ГУ НП у Львівській області від 14.03.2018 року про призначення комплексної амбулаторної судово-психіатричної експертизи у кримінальному провадженні № 12017140050002276 від 27.05.2017 року. Із заключної частини даного висновку вбачається, що [PERSON] на момент вчинення щодо нього шахрайських дій не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що вказана копія висновку не може бути підставою для задоволення позовних вимог зважаючи на те, що такий висновок здобутий не в порядку визначеному ст. 102 ЦПК України, а відтак в розумінні приписів ст. 95 ЦПК України може оцінюватися судом виключно як один з письмових доказів у справі. В той ж час у вказаному висновку міститься ряд неточностей, суперечностей і такий подано із порушенням вимог, які ставляться до подання доказів, а відтак такий висновок не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог. Представники третьої особи, П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, та Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не прибули, подали суду заяви у яких просили проводити розгляд справи за їхній відсутності. В судовому засіданні допитаний експерт [PERSON] , який надав пояснення, що 27.05.2017 року [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріалах справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 25.05.2017 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 38,9 кв.м., яка складається із однієї житлової кімнати. Продаж даної квартири було вчинено за 310954 гривень. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує отримання повного розрахунку за дану квартиру та відсутність грошових претензій до Покупців. Згідно вказаного договору купівлі-продажу, квартира [ADDRESS] , належала продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 21.03.2017 року Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради на підставі наказу від 21.03.2017 року №195-Ж-Г, зареєстрованого 07.04.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 20088664, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1230857846101. Відповідно до абзацу першого Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.05.2017 року, сторони ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору домовилися про наступне: продавець продав, а покупці купили в рівних частках квартиру [ADDRESS] . Як вбачається із представленої копії спірного договору, факт особистого підписання якого сторонами не заперечується, вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваної квартири перевірено. Відповідно до висновку експерта № 141 від 06.04.2018 року, даний висновок було складено на виконання постанови слідчого Галицького ВП ГУ НП у Львівській області від 14.03.2018 року про призначення комплексної амбулаторної судово-психіатричної експертизи у кримінальному провадженні № 12017140050002276 від 27.05.2017 року. Надаючи відповіді на поставлені перед експертною установою запитання, експертами було зазначено наступне: [PERSON] під час вчинення шахрайських дій відносно його страждав хронічним психічним захворюванням у формі органічного шизофреноподібного розладу з вираженими когнітивними розладами та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На момент проведення обстеження [PERSON] , також страждав хронічним психічним захворюванням у формі органічного шизофреноподібного розладу з вираженими когнітивними розладами та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, майнові права, право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За змістом цих норм, з врахуванням положення статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У правовій позиції ВСУ у справі №6-2833цс16 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З правової позиції ВСУ у справі № 6-131цс14 вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Крім того, в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Статтею ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Слід зауважити, що представники позивача звертаючись до суду з вказаним позовом посилалися на те, що [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними, оскільки мав регулярні психічні розлади та вживав алкогольні напої. Укладення оспорюваного договору не відповідало внутрішній волі позивача. Як на підставу недійсності правочину вказували положення ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частиною першою та п`ятою ст.203 ЦК України, де зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Також вказували на те, що визнання договору недійсним можливе на підставі, передбаченій статтею 225 ЦК України, де вказано, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Також покликалися на положення ст. 230 ЦК України. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання договору недійсним має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Однак, незважаючи на вказані норми закону позивачем та його представниками в процесі розгляду справи не надано належних доказів того, що через психічне захворювання на момент укладення оспорюваного договору [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В той же час доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також не було доведено факту алкогольної залежності чи психічного розладу на момент укладення договору, що могло вплинути на неправильне сприйняття позивачем [PERSON] фактичних обставин правочину, його волевиявлення, дійсного усвідомлення значення свої дій, та виступати підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України. Таким чином, судом враховується що згідно з вимогами ст.ст.202-204 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК). З врахуванням вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 18.08.2019 року справа № 311/3823/15-ц, правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним, за ст.225 ЦК, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 №6-9цс12, від 28.09.2016 №6-1531цс16 та постановою ВС від 14.11.2018 №61-5896св18. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.06.2019 року призначено по справі № 461/3059/19 судову-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні, розташованої за адресою: м.Львів, вул Кульпарківська, 95. Провадження по справі зупинено на період проведення експертизи. Проте справа була повернута до суду без проведення експертизи, оскільки оплата за проведення вказаної експертизи не проведена. Згідно до правового висновку зробленого Верховним Судом у постанові від 11.11.2019 року у справі № 496/4851/14-ц висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними. У постановах Верховного Суду від 5 лютого 2018 року у справі №404/4956/15-ц (провадження №61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі №416/13806/14 (провадження №61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, з висновку експерта № 141 від 06.04.2018 року, даний висновок було складено на виконання постанови слідчого Галицького ВП ГУ НП у Львівській області від 14.03.2018 року про призначення комплексної амбулаторної судово-психіатричної експертизи у кримінальному провадженні № 12017140050002276 від 27.05.2017 року, згідно до висновків якої - п. 23. [PERSON] у період часу, якому відповідає укладення договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року страждав хронічним психічним захворюванням у формі органічного шизофреноподібного розладу з вираженими когнітивними розладами та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Суд критично оцінює представлений позивачем висновок експерта № 141 від 06.04.2018 року та не вважає такий належним доказом, який може слугувати підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, виходячи з наступного. Висновок складався без медичних документів про стан здоров`я [PERSON] у 2017 році. Так, відповідно до приписів ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Однак, у даній справі позивачем або його представниками не заявлялись клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи. Наявна у матеріалах справи копія висновку експерта від 06.04.2018 року таким вимогам процесуального законодавства не відповідає, а відтак може оцінюватися судом лише як один з письмових доказів. Вказане свідчить про відсутність зацікавленості позивача у проведенні вказаної експертизи та доведенні обставин справи, на які позивач посилається у позовній заяві. Також, вказаний висновок експерта № 141 від 06.04.2018 року суд оцінює критично, оскільки такий містить інформацію, яка містить покликання на події, які мали місце пізніше від дати складання такого висновку, тобто пізніше 06.04.2018 року, що може слугувати підставою для виникнення сумніву щодо об`єктивності такого висновку в цілому. Так, на сторінці 4 та 5 висновку містяться покликання на події, які мали місце 13-го, 20-го та 27-го квітня 2018 року, а на сторінці 5 - покликання на події, що мали місце 11-го, 16-го та 23-го травня 2018 року. Крім цього, в ході розгляду даної цивільної справи, у судовому засіданні був допитаний експерт [PERSON] , який був доповідачем комісії під час проведення судово-психіатричної експертизи № 141 від 06.04.2018 року. Він пояснив, що висновок про те що [PERSON] на момент вчинення шахрайських дій відносно нього не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, ґрунтувався виключно на підставі даних анамнезу, які бралися з наявних в матеріалах кримінального провадження показів [PERSON] . Попри відсутність у розпорядженні експертів медичних документів про стан здоров`я [PERSON] у 2017 році, вони не ставили перед слідчим питання про надання таких документів. Також, суд бере до уваги й той факт, що у своїй позовній заяві датованій 25.04.2018 року позивач та його представники безапеляційно стверджують, що висновок судово-психіатричної експертизи, який буде складений на виконання постанови слідчого Галицького ВП ГУ НП у Львівській області від 14.03.2018 року про призначення комплексної амбулаторної судово-психіатричної експертизи у кримінальному провадженні № 12017140050002276 від 27.05.2017 року, буде доказом недієздатності [PERSON] по даній цивільній справі. В той ж час, як вбачається із клопотання адвоката Ситника С.О. про витребування доказів від 02.07.2018 року, останній клопоче перед судом про сприяння в отриманні висновку судово-психіатричної експертизи № 141 від 06.04.2018 року, оскільки на час подання позову експертиза ще проводилася. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі №6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Провівши системний аналіз доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту перебування [PERSON] на момент укладення оспорюваного правочину в стані коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до свого психічного стану [PERSON] був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що категорично підтвердило спроможність особи в момент вчинення правочину, а саме станом на 25 травня 2017 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджено змістом договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого нотаріально, з якого вбачається добровільність сторін у реалізації своїх намірів щодо укладання саме договору купівлі-продажу, з передачею грошових коштів як сплати продавцю за придбаний покупцями предмет договору, в тому числі з зазначенням власноручного запису як продавцем так і покупцем свого волевиявлення у договорі. Обсяг та розмір документів наданих нотаріусу продавцем для укладання зазначеного договору, а також подання до ЦНАП Львівської міської ради пакету необхідних заяв та додатків до таких для здійснення приватизації спірної квартири, що передувало укладеному договору, свідчить про дійсність намірів [PERSON] на укладання саме договору купівлі-продажу даної квартири, та відсутність жодного допустимого та достатнього доказу який би міг надати можливість припущення щодо абсолютної її неспроможності в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім цього, твердження викладені у позовній заяві є взаємосуперечливими. Так, зазначаючи, що [PERSON] мав серйозні проблеми із станом психічного здоров`я, а відтак на момент укладення оспорюваного правочину перебував в стані коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, позивач одночасно стверджує, що [PERSON] вів самостійний, відлюдькуватий спосіб життя, ніде не працював, зловживав спиртними напоями, відвідував заклади соціального харчування, у спірній квартирі проживав самостійно. З цього слідує, що [PERSON] сам себе обслуговував, вів побут, купляв продукти харчування та інші для життя речі, вів по суті активний спосіб життя. Також, позивачем не було надано суду доказів того, що [PERSON] до березня 2018 року коли-небудь перебував на обліку у лікаря психіатра чи спеціалізованому медичному закладі, проходив обстеження, проводив лікування психічного захворювання тощо. В матеріалах справи відсутні будь-які медичні довідки, виписки, епікризи, рецепти, чеки за придбані ліки чи будь-що інше, що б підтверджувало факт тривалого, хронічного захворювання у [PERSON] . Крім цього, твердження про наявність стійкого хронічного психічного захворювання не знайшло свого підтвердження й через те, що в матеріалах справи наявна копія довіреності від 02.03.2018 року, виданої на ім`я [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І.В. Так, із зазначеної довіреності вбачається, що приватним нотаріусом ЛМНО Петелькою І.В. перевірялася та встановлювалася цивільна дієздатність позивача. Більш того, позовна заява у даній цивільній справі також підписана [PERSON] власноручно. Крім цього доводи адвоката Ситника С.О. не находять свого підтвердження щодо недієздатності [PERSON] , так як в матеріалах справи наявна копія довіреності датована 02.03.2018 року, з підписом останнього, де вказано, що особу приватним нотаріусом встановлено, а дієздатність перевірено. А тому, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог, як таких що не знайшли свого підтвердження та обґрунтування в розумінні приписів ч. 1 ст. 225 ЦК України. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини справи, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження, тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставність та недоведеністю.

Outcome: dismissed