Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

позивач в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], в якому просить відібрати від останньої дітей без позбавлення її батьківських прав, передати таких опікунській раді при виконавчому комітеті Перечинської міської ради для подальшого їх влаштування та стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей на користь інтернатних закладів, в яких вони будуть перебувати, або осіб, які будуть їх утримувати, у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у жовтні 2017 року в.о. старости села Ворочево Перечинського району повідомив опікунській раді при виконавчому комітеті Перечинської міської ради про неналежне виконання своїх батьківських обов'язків мешканкою села відповідачем [PERSON], у підтвердження чого надав відеозапис, з якого чітко вбачається як малолітні діти останньої пізньою осінню одягнені у одяг не по погодних умовах без батьківського супроводу купалися у сільському ставку, розміщеному неподалік їх будинку. За таких обставин, 20 жовтня 2017 року було зроблене виїзне засідання опікунської ради та досліджено умови проживання відповідача з дітьми, у ході якого виявлено відсутність у будинку підлоги, дитячого харчування, дотримання правил гігієни. Діти були одягнені у неохайний та брудний одяг. Однак, через відсутність належних повноважень у сфері захисту дітей, дане питання було передане для вирішення Службі у справах дітей Перечинської РДА та Перечинському відділенню поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління поліції в Закарпатській області. 04 квітня 2018 року до опікунської ради з доповідною запискою звернулася сімейний лікар АЗПСМ м. Перечин, в якій повідомила, що на дільниці в с.Ворочево Перечинського району проживає [PERSON] разом з п'ятьма дітьми, яка від проведення дітям всіх необхідних профілактичних щеплень відмовляється, у наймолодшого сина виявлено ГРВІ, набуту гіпотрофію ІІ ступеня, затримку психомоторного розвитку, патологію пальців лівої кисті, множинні садна обох нижніх кінцівок, при цьому, у їх будинку матеріальні-побутові умови незадовільні, чистий одяг та їжа в достатній кількості відсутні. Враховуючи наведене, 11 квітня 2018 року було повторно здійснено виїзне засідання по місцю проживання відповідача для обстеження її з дітьми умов проживання. У ході такого зафіксовано несприятливі умови для проживання та виховання дітей, тоді як попередні зауваження комісії щодо приведення будинку у належний санітарно-гігієнічний стан відповідачем залишені без реагування. Крім цього, найстарша донька [PERSON] під час розмови повідомила, що співмешканець матері часто б'є її та інших дітей. Як наслідок, за заявою опікунської ради працівниками поліції було складено протокол у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 184 КУпАП. Разом з цим, вжиті заходи виявилися безрезультатними - 04 червня 2018 року від сусідів відповідача надійшла інформація про неналежне виконання останньою батьківських обов'язків. Ще одне виїзне обстеження відповідною комісією тільки підтвердило небажання [PERSON] змінити свої матеріально-побутові умови та ставлення до дітей, відтак рішенням виконавчого комітету Перечинської міської ради № 113 від 21 червня 2018 року було затверджено висновок опікунської ради щодо доцільності відібрання малолітніх дітей у відповідача без позбавлення батьківських прав. Оскільки подальше перебування дітей разом з матір'ю [PERSON] є небезпечним для їх життя та здоров'я, як психічного, так і фізичного, внаслідок чого відібрання їх від останньої є необхідним для нормального подальшого розвитку, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім цього вказала, що діти тікають з дому, часто побиті (їх б'є та погрожує співмешканець [PERSON].), самостійно ходять в ліс, відповідач сама за ними не доглядає та не дозволяє це робити їх бабусі чи іншим родичам. Вдома завжди холодно, води у будинку немає. Під час їхнього першого візиту умови проживання були вкрай незадовільними (через сморід не можна було навіть зайти у будинок). Потім неприємного запаху вже не було, стояв невеликий диван, але підлога була відсутня. Тривалий час відповідач їх у хату взагалі не впускала, що унеможливлювалося обстеження умов проживання дітей, однак влітку заходили разом із працівниками поліції. Речі, що привозять волонтери та благодійні організації, постійно зникають. Вважає, що діти мають пожити окремо, тоді у відповідача буде нагода зрозуміти чи потрібні вони їй взагалі. Прокурор Романець О.П. у судовому засіданні також просила позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила, оскільки має намір зробити ремонт у будинку, дітей влаштувати у дитячий дошкільний заклад, а сама влаштуватися на роботу. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є в.о. старости с. Ворочево Перечинського району, в якому мешкає відповідач [PERSON] разом із своїми п'ятьма малолітніми дітьми. Знає, що остання не дуже добре відноситься до дітей, до прикладу одного разу він мусів викликати поліцію, бо старша донька [PERSON] кликала на допомогу і втікала від матері, яка у свою чергу бігла за дитиною, іншого разу (десь 30 грудня 2018 року) жінка кричала на доньку. У будинку він був неодноразово, там є електричне опалення, піч знаходить у неналежному стані, умови проживання не постійно хороші, зазвичай по його приходу. Крім цього заначив, що [PERSON] постійно прибігає у сільську раду, так як [PERSON] її б'є. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що працює на посаді інспектора з ювенальної превенції сектору превенції Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області, відтак реєстрація та розгляд всіх звернень щодо неповнолітніх входить до її компетенції. Так, до неї постійно звертаються сільський голова (наданий час в.о. старости с. Ворочево Перечинського району) та сусіди відповідача для вжиття заходів впливу на останню, оскільки вона то виганяла дітей з будинку і не впускала їх назад (мотивувала свої дії тим, що ті не слухалися), то залишала їх вдома самих (тоді знайшла відповідача у с. Сімерки Перечинського району). Одного разу діти були побиті (мали синці), згодом було виявлено, що це зробив співмешканець [PERSON] При неодноразових виїздах до будинку відповідача в с. Ворочево Перечинського району постійно бачила антисанітарію, відсутність продуктів харчування та брудний одяг. На зауваження [PERSON] жодного разу не відреагувала та будь-яких дій щодо покращення ситуації не вчинила. За таких обставин, щодо неї були винесені постанови за ст. 184 КУпАП, тобто за невиконання батьківських обов'язків, однак такі заходи впливу не дали належного результату. Допитана у судовому засіданні головний спеціаліст Служби у справах дітей Перечинської РДА Набокова І.Ю. як свідок повідомила, що була присутньою при обстеженні умов проживання відповідача з дітьми двічі. Вперше - тоді, коли відповідач мала двох дітей. Тоді належні умови для проживання були відсутні, старшу доньку [PERSON] якраз влаштувала у смт. В.Березний в школу-інтернат. Наступний раз приходила на обстеження у складі комісії 31 січня 2019 року, умови для проживання та виховання дітей також були відсутні. Будинок, у якому проживає відповідач з дітьми і братом, складається із двох кімнат, мама [PERSON] живе поруч у сараї. У кімнаті є ліжко, на якому був накиданий одяг, у стіні дирка, що слугувала витяжкою. Води у будинку не було, набирала таку тільки із потічка. Обстежити дітей у лікарні мати відмовилася. Живуть за рахунок допомоги на дітей (десь 7 000 грн. на місяць). Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що визнано сторонами, а відтак відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Також встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітніх дітей, що підтверджується повідомленням в.о. старости с. Ворочево Перечинського району від 04 червня 2018 року, доповідною запискою сімейного лікаря АЗПСМ м. Перечин [PERSON] від 02 квітня 2018 року та актами обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] в [ADDRESS] Закарпатської області № 12/02-06 від 10 квітня 2018 року та № 44 від 11 квітня 2018 року (а. с. 10, 18-19, 21, 22). Так, відповідач з дітьми проживає у належному їй будинку [ADDRESS]. Крім них, у такому також мешкає мама [PERSON] - [PERSON] та брат [PERSON] Умови проживання сім'ї є незадовільними, у будинку немає підлоги, чистий одяг та їжа у достатній кількості відсутні. Відповідач залишає дітей удома самих, від проведення їм всіх необхідних щеплень відмовилася, у [PERSON] під час медичного огляду виявлено, зокрема, гіпотрофію ІІ ст., затримку психомоторного розвитку, ВВР: патологію розвитку пальців лівої кисті, множинні садна обох нижніх кінцівок, внаслідок чого його було госпіталізовано у дитяче відділення Перечинської ЦРЛ. Згідно повідомлення начальника Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області [PERSON], [INFO], жителька [ADDRESS] неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП за невиконання нею обов'язків щодо виховання дітей, зокрема, 13 грудня 2017 року відносно неї винесено постанову про адміністративне правопорушення серії АА № 757496 та накладено адміністративне стягнення у виді попередження (а. с. 20). Крім цього встановлено, що сім'я [PERSON] на обліку Перечинського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді не перебуває та соціальними послугами станом на 13 липня 2018 року не охоплена (а. с. 12). Згідно повідомлення начальника Управління соціального захисту населення Перечинської РДА № 912/02-07 від 16 липня 2018 року [PERSON] перебуває на обліку як одержувач допомоги при народженні дитини та допомоги одиноким матерям згідно Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (а. с. 13). Як вбачається з позовної заяви, рішенням Виконавчого комітету Перечинської міської ради № 113 від 21 червня 2018 року затверджено висновок опікунської ради щодо доцільності відібрання малолітніх дітей у [PERSON], [INFO], мешканки [ADDRESS], без позбавлення її батьківських прав. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 2 ст. 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України № 69-V від 03 серпня 2006 року, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно із пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», № 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч. 1 ст. 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній ч. 1 ст.170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров'я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Як роз'яснено в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Таким чином, оскільки [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, що достеменно встановлено у ході розгляду справи з показів свідків та підтверджено зібраними доказами, що є небезпечним для життя, здоров'я і морального виховання малолітніх, тому суд приходить до висновку про необхідність відібрання останніх від матері без позбавлення її батьківських прав та передачу їх органу опіки та піклування, а саме Опікунській раді при виконавчому комітеті Перечинської міської ради, для подальшого влаштування таких. Разом з цим, суд зазначає, що відібрання дітей без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач відповідно до ч. 3 ст. 170 СК України не позбавлена можливості повернути дітей після усунення причин, які перешкоджали належному вихованню останніх. При цьому, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Отже, враховуючи вищенаведене та те, що позов у частині відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав підлягає задоволенню, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 183 цього Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, що стосується розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON], то з урахуванням вищевказаних норм, позовних вимог та ч. 1 ст. 182 СК України, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання дітей в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць та відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється в сумі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на дату подання позову - 1 762 грн.), відтак такий, враховуючи задоволення позову у повному обсязі, підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved