Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстровали шлюб 14.09.2011 року. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року шлюбу між ними було розірвано (а.с.14-15). Сторони мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.13, 76). Як вбачається із заяви [PERSON] та [PERSON] від 02.06.2012 року, яка посвідчена державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі за №1-2806, 1-2807, останні отримали від майбутніх покупців квартири [PERSON] та [PERSON] гроші в сумі 41912 грн, що по курсу Нацбанка України на 02.05.2012 року становить 5200 доларів США - аванс в рахунок майбутнього оформлення договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , яку вони зобов`язалися продати [PERSON] та [PERSON] не пізніше як до 02 листопада 2012 року за суму не більше як 80 060 грн., шо по курсу Нацбанка України на 02.05.2012 року становить 10 000 доларів США, з урахуванням раніше отриманого авансу (а.с.74). За договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 року, засвідченим державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1-3444, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частках кожний квартиру за адресою: [ADDRESS] , 12-9. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 64635 грн., з яких 38235 грн. продавці отримують від покупців під час підписання цього договору, а решту грошей 26400 грн., що по курсу Нацбанка України на 27.06.2012 р. становить 3300 доларів США, покупці зобов`язуються сплатити продавцям не пізніше як до 27 грудня 2013 року (а.с.73). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою та відповідачем у рівних частках - по Ѕ частки за кожним, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою БТІ від 12.10.2020 року №1664 та копією технічного паспорту (а.с.20-22). Відповідно до заяви [PERSON] та [PERSON] , яка засвідчена державним нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори 19.04.2013 року та зареєстрована в реєстрі за №717, 718, останні підтвердили факт повного розрахунку в розмірі 64635 грн., що дорівнює 10 000 доларів США за продану квартиру [ADDRESS] , між ними та [PERSON] та [PERSON] (а.с.75). Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу та належить їм у рівних частках - по Ѕ частці кожному. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І., зареєстрованим в реєстрі за №1-2759, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] належну їм на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , продаж квартири вчинено за 48900 грн. (а.с.102). Як вбачається з довідок про доходи, [PERSON] з січня 2012 року працював у ПрАТ «СКМЗ» токарем-розточником та отримував заробітну плату, яка за 2012 рік склала 61819 грн., за 2013 рік склала 78881,30 грн., за 2018 рік склала 314565,02 грн., з період з жовтня 2019 року по березень 2020 року склала 72078,49 грн. (а.с.26-29). Відповідно до звіту про оцінку майна від 19.10.2020 року, станом на 19.10.2020 року ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] складає 190500 грн. (а.с.37-43). Як вбачається наданої представником позивача копії розписки від 27.02.2013 року, [PERSON] отримав від [PERSON] , грошові кошти в загальній сумі 22 575 грн. в період з 13.07.2012 року по 27.02.2013 року у якості оплати за квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , яка продана у відповідності з договором купівлі-продажу ВРС №996877 від 27.06.2012 року. Підтверджує, що [PERSON] повністю розрахувався за придбану ним квартиру (а.с.87). Зазначена розписка складена у простій письмовій формі. Суд не приймає до уваги нотаріально засвідчену заяву [PERSON] (а.с.111), яку надано представником позивача на підтвердження факту придбання спірної квартири за особисті кошти позивача, оскільки така заява не є письмовим доказом в розумінні ст.95 ЦПК України, а клопотання про допит даної особи у якості свідка у судовому засіданні стороною позивача заявлено не було. Як вбачається з копії акту про непроживання від 29.10.2020 року, складеного громадянами [PERSON] та [PERSON] , затвердженого головою комітету мікрорайону №5 [PERSON] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] не мешкає з листопаду 2017 року (а.с.88). Відповідно до довідки ОКП «Донецьктеплокомуненерго» від 29.09.2020 року, заборгованість за послуги теплопостачання по особовому рахунку № [NUMBER] (вул.М.Древетняка, 12-9) за період з січня 2018 року по серпень 2020 року складає 36893,36 грн. (а.с.44-45). Відповідно до довідки ТОВ «Управляюча компанія «Ладіс» від 21.09.2020 року, на особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на квартиру [ADDRESS] , заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території станом на 01.09.2020 року становить 12318,16 грн. (а.с.46). Відповідно до актів звірки взаєморозрахунків за електроенергію станом на 24.09.2020 року, заборгованість складає 1006,88 грн. (а.с.47). Відповідно до довідки ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» від 23.09.2020 року, заборгованість за послуги по газопостачанню за адресою [ADDRESS] за період з січня 2018 року по серпень 2020 року складає 8374,76 грн. (а.с.49-50). У судовому засіданні за клопотанням сторін були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що є батьком позивача. У них була однокімнатна квартира по [ADDRESS] , яка була приватизована на 4 осіб (його, дружину та двох їх синів). Оскільки старшому сину вони придбали будинок, то вирішили однокімнатну квартиру залишити молодшому сину (позивачу), однак документально це не оформили, оскільки не мали коштів. Коли син одружився з відповідачкою, вони спочатку жили у квартирі по [ADDRESS] , а коли відповідачка завагітніла, було вирішено продати квартиру, щоб придбати більшу. [PERSON] ( [PERSON] ) виставив її на продаж та одночасно шукав більшу квартиру. Коли знайшовся покупець, вони усі приїхали до нотаріуса та підписали документи. За яку суму продали квартиру він не пам`ятає, гроші за продаж квартири він особисто не отримував. Потім знайшли двокімнатну квартиру та придбали її. Оскільки коштів не вистачало, син взяв кредит у банку та виплачував господарям квартири борг. На яку суму та в якому банку син брав кредит йому не відомо. На той час відповідачка не працювала, навчалася, за її навчання сплачували її батьки. Зі слів сина йому відомо, що відповідачка наполягала на тому, щоб договір купівлі-продажу двокімнатної квартири був оформлений на двох, оскільки вони є подружжям. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідачка є його донькою. Після укладення шлюбу її донька та колишній зять придбали квартиру. Донька у них одна, вони з дружиною працювали та все життя збирали їй кошти на навчання та квартиру. Спочатку донька та зять мешкали в малосімейці, а коли донька завагітніла - переїхали до них. Коли постало питання придбання квартири, вони давали доньці та зятю гроші на першій внесок - приблизно еквівалент 500 доларів. Потім давали щомісячно по 1000 грн. для оплати інших внесків, оскільки квартира придбавалася у розстрочку. На момент придбання квартири донька була студенткою та не мала юридичної освіти. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Щодо позовних вимог про визнання квартири за адресою [ADDRESS] особистою власністю позивача та припинення права власності на відповідачки на Ѕ частку спірної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У судовому засіданні встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 року, сторони придбали квартиру за адресою [ADDRESS] у рівних частках кожний. Квартира зареєстрована на праві приватної власності за сторонами по Ѕ частки за кожним. Зі змісту договору купівлі продажу спірної квартири від 27.06.2012 року вбачається, що покупці ( [PERSON] та [PERSON] ) були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Також нотаріусом було роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, сторони підтвердили, що це договір не має характеру уявного та удаваного правочину. Вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири за адресою [ADDRESS] позивачем не висувається. Доводи представника позивача про необхідність тлумачення змісту договору суд вважає необґрунтованими, оскільки зміст договору є зрозумілим та прямо та недвозначно свідчить про те, що сторони придбали спірну квартиру у спільну часткову власність з визначенням часток - по Ѕ частки за кожним. Отже, квартира за адресою [ADDRESS] належить позивачу та відповідачці на праві спільної часткової власності, тому доводи представника позивача про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя не ґрунтуються на законі та не можуть бути прийняті судом до уваги. Відповідно до ст.41 Конституції України, право приватної власності і непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників встановлені ст.365 ЦК України. Таке право може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, припинення права відповідачки на частку у спірній квартирі можливе лише у порядку та на підставах, передбачених статтею 365 ЦК України. Водночас позивач на відповідні підстави не посилається. Доводи позивача про те, що саме він придбав квартиру за власні кошти суд не може прийняти до уваги, оскільки вказане спростовується змістом договору купівлі-продажу спірної квартири, який не визнаний у судовому порядку недійсним. Крім того, з досліджених у судовому засіданні доказів не вбачається, що саме позивач сплатив за придбання спірної квартири обумовлену у договорі суму. Надані на обґрунтування своєї позиції позивачем копія договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] від 31.05.2012 року, копія розписки [PERSON] від 27.02.2013 року, а також довідка АТ «Дельта Банк» від 22.11.2013 року про припинення дії договору №012-04249-260213, укладеного 26.02.2013 року з АТ «Дельта Банк», не свідчать про те, що на придбання спірної квартири були витрачені особисті кошти позивача, оскільки зазначене спростовується договором купівлі-продажу спірної квартири від 27.06.2012 року, а також нотаріально засвідченими заявами продавців спірної квартири - [PERSON] та [PERSON] , які засвідчили факт проведення позивачем та відповідачкою повного розрахунку за квартиру. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання борговими зобов`язаннями за комунальними послугами з листопада 2017 року по дату набрання чинності рішення суду особистим зобов`язанням відповідачки суд зазначає наступне. Як встановлено судом, сторони є власниками квартири за адресою [ADDRESS] у рівних частках - по Ѕ частки за кожним. Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості, за вказаною адресою існує заборгованість за комунальними послугами (послуги з теплопостачання, газопостачання, утримання будинку та прибудинкової території). Позивач не мешкає у спірній квартирі з 2017 року, що не заперечується відповідачкою. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч.1 ст.5 ЦПК України) Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України, тягар утримання майна покладається на його власника. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у статі податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Отже, враховуючи вищенаведені норми права, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, однак ані позивач ані відповідач комунальні послуги не сплачували, внаслідок чого утворилася заборгованість. Позивач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , та за вказаною адресою фактично не проживає, що не заперечується відповідачкою. Однак, це не означає, що він як співвласник не повинен брати участь в утриманні своєї частки майна. Позивач також не позбавлений права сплатити заборгованість за житлово-комунальні послуги та вимагати стягнення з відповідача на його користь відповідної частки понесених ним витрат на утримання спільного майна. Крім того, відповідно до п.24 постанови Пленуму ВСУ від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, судам роз`яснено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Однак, позивач не просить суд врахувати спільні боргові зобов`язання сторін даного спору при поділі майна подружжя, а фактично просить покласти на відповідачку одноосібний обов`язок сплати на користь третіх осіб вартості послуг з утримання майна, яке перебуває у спільній частковій власності сторін. Така позовна вимога не відповідає можливим способам захисту цивільних прав, що передбачені статтею 16 ЦК України та не узгоджується з положеннями статті 5 ЦПК України (способи захисту, які застосовуються судом). Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання заборгованості за комунальні послуги особистим зобов`язанням відповідачки також не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представниками сторін у судовому засіданні 31.03.2021 року до закінчення судових дебатів, зроблена заява про стягнення судових витрат. У зв`язку з чим суд вважає необхідним встановити сторонам строк у п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання суду доказів на підтвердження витрат, які вони сплатили у зв`язку з розглядом справи. Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання, у відповідності до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: dismissed