Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач Виконавчий комітет Чернівецької міської ради звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , КЖРЕП №5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що в квартирі [ADDRESS] з 15.12.1989 року зареєстрована [PERSON] , з 15.07.1997 року зареєстрований [PERSON] та з 25.07.1998 року зареєстрована [PERSON] . Зі слів сусідів мешканців квартири [ADDRESS] перебуває у захаращеному стані, відповідачі там не проживають. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам ніхто не чинив, відповідачі добровільно визначили собі інші місця проживання і спірним жилим приміщенням не користуються тривалий час без поважних причин. А тому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судовий збір. Відповідно до ч.4\~ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст.\~274\~ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 квітня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачам строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачам було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.\~\~ Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просила задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вони не проживали в спірній квартирі, оскільки мали заборгованість за житлово-комунальні послуги і у зв`язку з тим, що не було належних умов для проживання. Донька постійно лікувалась, оскільки в квартирі наявна сирість. [PERSON] в спірній квартирі не проживає більше 10 років, тому що знаходиться за кордоном. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вони не проживають в спільній квартирі більше року, а проживають у родичів по [ADDRESS] м [ADDRESS] . Вона навідується в квартиру, іноді ночує в ній. [PERSON] в спірній квартирі не проживає більше 10 років, тому що знаходиться за кордоном. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача КЖРЕП №5 в судовому засіданні позовні вимоги залишив на розсуд суду та пояснив, що відповідачі в спірній квартирі не проживають, однак вони місяць-півтора назад почали приходити в квартиру. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернівці, балансоутримувачем будинку являється КЖРЕП №5, що підтверджується копією рішення Чернівецької міської ради №1534 від 06.12.2018 року (а.с.27-28). В спірній квартирі зареєстровані відповідачі, зокрема з 15.12.1989 року [PERSON] , з 15.07.1997 року [PERSON] та з 25.07.1998 року [PERSON] , що підтверджується довідками КЖРЕП №5 від 06.12.2018 року та від 18.06.2019 року (а.с.5, 29). Відповідно до рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №50/3 від 21.02.1986 року (а.с.71-72) будинок [ADDRESS] перебуває в аварійному стані. Згідно з повідомлення КЖРЕП №5, у відповідачів була наявна заборгованість за житло-комунальні послуги (а.с.3-4), однак відповідачкою [PERSON] з КЖРЕП №5 19.08.2019 року укладено договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.56) та відповідно до квитанції від 19.08.2019 року сплачено суму в розмірі 3207,89 грн. (а.с.57). Статтею ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] з 2009 року не проживає в спірній квартирі, а відповідач [PERSON] не проживає в квартирі що до 2009 року. Останні роки відповідачка [PERSON] приходить в гості до сусідки з квартири [ADDRESS] , а місяць назад вона почала приходити і до спірної квартири. Останні 10 років він не бачив, щоб відповідачі [PERSON] та [PERSON] приходили в квартиру [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Як встановлено судом в судовому засіданні, відповідачі [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , однак більше шести місяців не приходять в спірну квартиру та не проживають в ній, а тому, суд вважає, що необхідно визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] , задовольнивши в цій частині позовні вимоги. Що стосується позовних вимог в частині визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, то слід зазначити наступне. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року).\~ \~ \~ \~ \~Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).\~\~\~\~ Суд вважає, що визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.\~\~ Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №711/4431/17. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог в частині до відповідачки [PERSON] , зокрема не надано актів про не проживання її в спірній квартирі, не вказано, протягом якого часу вона не проживає в спірній квартирі, що є підставою для визначення чи вказана особа втратила право користування квартирою чи ні, а також не вказано, якими саме діями порушуються права позивача, а тому і в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини\~\~у\~\~справі\~\~«Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №30856/03) від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені чинним законодавством строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року по справі №613/188/17, провадження №61-30412св18. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що необхідно визнати відповідачів\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~такими,\~що втратили\~право користування\~житловим приміщенням,\~а саме\~квартирою [ADDRESS] ,\~задовольнивши в\~цій частині\~позовні вимоги.\~В задоволенні позовних вимог до відповідачки [PERSON] необхідно відмовити, оскільки позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, недоведеними, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України\~з відповідачів\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~на користь\~позивача підлягають\~стягненню судові\~витрати по\~сплаті судового\~збору пропорційно\~до задоволеної\~частини позовних\~вимог в\~розмірі по\~640,33 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial