Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просить суд винести рішення, яким визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , громадянку України, уродженку м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, реєстраційний номер облікової картки платників податків - [NUMBER] такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач, у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, без застосування технічного запису, позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, фактично на сьогоднішній час мешкає не на території України, надіслала на адресу суду заяву у якій визнає позовні вимоги позивача, просить суд розглядати справу за її відсутності. На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що, на праві приватної власності позивачу [PERSON] належить житловий будинок з господарчими побутовими будівлями, який складається з цегляного житлового будинку А-1 житловою площею 32,4кв.м., загальною площею 44,6кв.м., з господарчими та побутовими будівлями: шлакоблокова літня кухня Б, цегляний сарай В, цегляний, шлакоблоковий сарай Г, цегляний сарай Д, шлакоблоковий гараж Е, цегляна вбиральня Ж, водоколонка І, замощення ІІ, огорожа 1-3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.01.2020 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.01.2020 року, планом будинку садибного типу, схемою розташування будівель та споруд (а.с.12-15). Відповідач по справі [PERSON] є рідною донькою позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.16). Відповідач зареєстрована в будинку з 01.10.2009 року, що підтверджується довідкою № 674 від 09.02.2021р. (а.с.9). В 2017 році відповідач [PERSON] виїхала до Сполучених штатів Америки, де зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (англійською мовою) (а.с.11). З 2014 року відповідач перестала мешкати в будинку позивача та користуватися ним, що підтверджується актом про не проживання відповідача від 09.02.2021р. (а.с.10). Відповідач обіцяла позивачу знятись з реєстрації самостійно, але цього добровільно не виконала і на сьогоднішній час зробити цього не може в звязку з відсутністю її в Україні. Реєстрація відповідача в житловому будинку порушує права позивача як власника, оскільки при нарахуванні комунальних платежів за деякими послугами, що надаються, розрахунок здійснюється з кількості осіб, що зареєстровані у нерухомому майні, що обтяжує позивача матеріально, так як потребує додаткових витрат по сплаті платежів ще і за відповідача по справі. Також, відповідач своєю реєстрацією у належному позивачу будинку перешкоджає у реалізації права вільного розпорядження та володіння своїм майном. Все це створює для позивача відповідні незручності, які обмежують права вільного володіння та розпорядження майном. Крім того, є перешкоди у призначенні субсидії на об`єкт нерухомого майна, так як враховується майновий стан всіх зареєстрованих осіб, а у разі якщо особи не працевлаштовані, то це є підставою для відмови у її призначенні. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідач[PERSON] зареєстрована, однак фактично з 2014 року в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] не проживає. Наявністю реєстрації відповідача у належному позивачу на праві власності помешканні, чиняться перешкоди, як власнику об`єкту нерухомості, оскільки остання повинна нести великі комунальні витрати, позбавлена можливості отримувати субсидії та інші соціальні пільги, розпоряджатися належним їй на праві власності майном. В відповідності до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Згідно Постанови ВСУ від 01 березня 2016 року №825/1335/13-а: «У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов`язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356]. Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України: член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За таких обставин суд вважає, що необхідно позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] не ставить перед судом питання щодо стягнення з відповідача на свою користь судових витрат.

Outcome: approved