Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач вказує на те, що 01 квітня 2006 року його було прийнято на посаду машиніста бульдозера приватного акціонерного товариства «ЛІГОБУД». 18 березня 2011 року позивача звільнено із займаної посади за угодою сторін за ст. 36 п. 1 КЗпП України. Причиною звернення до суду послужила протиправна невиплата відповідачем належної йому заробітної плати та розрахунку при звільненні. Загальна заборгованість на день звільнення становила 2100 грн. при середньомісячному заробітку у 1200 грн. Відповідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за увесь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на 18 травня 2015 року, тобто за 50 місяців, ця сума становить 60000 грн. Позивач намагаючись отримати зароблене, неодноразово усно і письмово звертався до відповідача, до прокуратури і до державної інспекції України з питань праці та отримав відповідь про необхідність вирішення спору в судовому порядку, а тому вимушений звернутися із позовом про стягнення із ПрАТ «ЛІГОБУД» на його користь заборгованості по заробітній платі та розрахунку при звільненні у сумі 2100 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 60000 грн., стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обємі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась в встановленому законом порядку, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, а тому суд у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України приходить до висновку, що справу слід розглядати в порядку заочного провадження. Вислухавши позивача, розглянувши та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до записів в трудовій книжці [PERSON] серії БТ-І №4410923, він прийнятий на роботу в ПрАТ «ЛІГОБУД» 01 квітня 2006 року на посаду машиніста бульдозера 5 розряду. 18 березня 2011 року [PERSON] звільнений з посади машиніста бульдозера 5 розряду за угодою сторін ст. 36 п. 1 КЗпП України. Згідно наказу №86-о ПрАТ «ЛІГОБУД» від 01.03.2011 року, [PERSON] надано чергову відпустку за період з 01.04.2009 по 31.03.2010 року на 17 календарних днів з 01.03.2011 по 18.03.2011 року включно. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В судовому засіданні позивач не надав доказів та не зміг довести про свої звернення до відповідача з вимогою про розрахунок із ним. Відповідно до ч. 2 ст. 116 КЗпП України в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що на день звільнення [PERSON] знаходився у відпустці і зі слів останнього звертався до відповідача з вимогою про розрахунок, однак в судовому засіданні доказів підтвердження цього суду не надав, у звязку з чим відповідач не провів виплат всіх сум, що належать [PERSON] від підприємства, а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial