Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду з уточненими позовними вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, набутих без правової підстави, відсотків на рівні облікової ставки НБУ та інфляційних втрат. В обґрунтування вимог посилається на те, що [PERSON] з липня 2006року по квітень 2013року отримав від неї через систему міжнародних грошових переказів, для тимчасового зберігання грошові кошти на загальну суму 9807 Євро, також нею було витрачено сумарно 435,5 Євро для оплати послуг здійснення грошових переказів. Після повернення в Україну, у вересні 2013році вона звернулася до відповідача з вимогою про повернення їй коштів, які були передані йому для зберігання за місцем проживання, однак відповідач добровільно повернути отримані кошти відмовляється, повідомивши їй, що він розпорядився вказаними коштами на власний розсуд. З урахуванням того, що кошти їй повернуто не було, просить стягнути з відповідача 10242,5 Євро (9807Євро+435,5Євро), що еквівалентно 305636,20грн., які набуті [PERSON] без достатньої правової підстави, 245636,75грн. інфляційних втрат, а також 201719,89грн. відсотків на рівні облікової ставки НБУ. В судове засідання позивач та представник позивача не зявилися, подано суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, що дає підстави суду визнати його неявку без поважних причин та можливість слухати справу у його відсутності з постановленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: [PERSON] під час перебування за кордоном в Королівстві Іспанія з липня 2006року по квітень 2013року періодично надсилала заощаджені кошти в іноземній валюті (євро) через систему міжнародних грошових переказів [PERSON] - особі з якою у неї були шлюбні стосунки у період з 1991р. по 2006 р. Як зазначила в позові позивачка, в усній формі між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо повернення надісланих коштів за її першою вимогою. Таким чином, [PERSON] через систему міжнародних грошових переказів, на імя [PERSON] було надіслано коштів на загальну суму 9807 Євро, також нею було витрачено сумарно 435,5 Євро для оплати послуг здійснення грошових переказів, що підтверджено 62 копіями платіжних документів, які видані установами, що здійснювали міжнародні грошові перекази, які містяться в матеріалах справи. Після повернення в Україну, у вересні 2013році [PERSON] звернулася до [PERSON] з вимогою про повернення їй коштів, однак відповідач добровільно повернути отримані кошти відмовився, повідомивши їй, що він розпорядився вказаними коштами на власний розсуд. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Верховним судом України викладено правову позицію у постанові від 02.10.2013 р. у справі №688цс13, відповідно до якої зазначено, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. У зазначеній постанові Верховний Суд України також відзначив, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами або правочином. Окрім вимоги про стягнення з відповідача 10242,5 Євро (9807Євро+435,5Євро), що еквівалентно 305636,2грн., які набуті [PERSON] без достатньої правової підстави, позивач просить суд стягнути з відповідача 201719,89грн. 22% річних на рівні облікової ставки НБУ та 245636,75грн. інфляційних втрат, згідно розрахунку наведеного в заяві про збільшення позовних вимог. Однак, ч.2 ст.1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 цього кодексу). Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чуми грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором , законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, суд вважає правильним, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, застосувати аналогію закону, визначену подібними неврегульованими спірними правовідносинами, визначеними ст.1048 ЦК України, частиною першою передбачено, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, Верховним Судом України висловлено правову позицію щодо стягнення грошових коштів відповідно до положень статті 1212 ЦК України, яка викладена у \~постанові\~від\~2 березня\~2016\~року\~у\~справі \~№ 6-2491цс15. Відповідно до якої встановлено, що ст.625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача в користь позивача коштів в сумі 10242,5 Євро, що еквівалентно 305636,20грн., які набуті [PERSON] без достатньої правової підстави, та стягнення 201719,89грн. відсотків на рівні облікової ставки НБУ. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 245636,75грн. інфляційних втрат, то суд вважає, що дана позовна вимога до задоволення не підлягає, оскільки підстав для застосування положень статті 625 ЦК України немає. Виходячи з вище наведеного,

Outcome: partial