Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє адвокат Пітюренко Євгеній Валерійович, звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS] . Право власності на вищезаначений будинок підтверджується відповідним договором про поділ майна від 14.02.2019 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. [PERSON] зареєстрований у її будинку, він не є її родичем , в будинку довгий час не проживає, його місцезнаходження їй невідомо. Це створює перешкоди у здійсненні її права користування та розпорядження належним їй майном. У зв`язку з цим, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такм, що втартив право користування житловим приміщенням, а саме : житловим будинком, розташованим за адресою : [ADDRESS] . Представник позивача до початку підготовчого судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач до початку підготовчого судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти позовних вимог не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно копії договору про поділ майна від 14.02.2019 року, укладеного між [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] , та [PERSON] , предметом цього договору є домоволодіння [ADDRESS] . В результаті поділу до [PERSON] переходить в приватну власність житловий будинок за адресою : [ADDRESS] , який складається з : житловий будинок літ. Б-1, загальною площею 33,% кв.м., житловою площею 15,8 кв.м., Ж- сарай, Е - вбиральня, № 1-2 - споруди. Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 14.02.2019 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 33.5 кв.м., житловою площею 15.8 кв., який розташований за адресою : [ADDRESS] . З довідки виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району № 309/2.20 від 21.09.2020 року, № 313/2.20 від 25.09.2020 року в житловому будинку за адресою : [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживає. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З норми ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Із вищевикладеного вбачається, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, дійсно не проживає за адресою реєстрації без поважних причин, що створює перешкоди у здійсненні позивачкою її права користування та розпоряджання належним їй майном, тому, суд, дослідивши матеріали справи, вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановленими, а позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та ст.41 Конституції України, ст.ст.72 ЖК України, ст.ст. 319,321 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved