Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] «Лізинг інформаційних технологій» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.03.2011 року ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій», правонаступником якого являється позивач, та відповідач уклали договір №120311072 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання (надалі договір). Відповідно до п.1.1. договору клієнт (відповідач) бере участь в системі LeaseIT, зокрема отримує IT- обладнання та інші товари від постачальників учасників системи LeaseIT, а також отримує послуги, на умовах, визначених обраним клієнтом пакетом фінансування LeaseIT, а оператор LeaseIT (позивач) зобовязується на підставі договору забезпечити передачу клієнту IT- обладнання обраним клієнтом постачальником та надання клієнту послуг, за умови виконання клієнтом вимог, передбачених пакетом LeaseIT. Відповідно до п.1.2. договору порядок отримання IT- обладнання, інших товарів та послуг клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT, які є невідємною частиною цього договору (надалі Правила). На підставі п.2.2. договору, а також п.4.9. Правил, позивач надав відповідачу в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, про що свідчить акт приймання-передачі майна №120311072 від 02.04.2011 року, загальна вартість переданого обладнання становить 18\~840,00 грн. Позивач у повному обсязі виконав свої договірні зобовязання щодо надання обладнання відповідачу згідно договору у відповідні строки та належної комплектації, але відповідач не виконав своїх грошових зобовязань за договором, внаслідок чого йому нараховувалась плата за прострочення платежу, передбачена п.14.2 Правил та п.5.4.2. договору, тому за ним рахується заборгованість, що станом на 23.05.2014 року становить 115\~736 (сто п'ятнадцять тисяч сімсот тридцять шість) грн. 36 коп. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Просив стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 5\~800 грн. та витрат за проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 2\~764,80 грн. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, показання свідка [PERSON], оглянувши матеріали Висновку СДСБЕЗ ВМВ УМВС України у Вінницькій області №15431, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 29.03.2011 року ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій», правонаступником якого являється позивач, та від імені відповідача було укладено договір №120311072 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання (а.с.6 т.1). Відповідно до п.1.1. договору клієнт бере участь в системі LeaseIT зокрема отримує IT- обладнання та інші товари від постачальників учасників системи LeaseIT, а також отримує послуги, на умовах, визначених обраним клієнтом пакетом фінансування LeaseIT, а оператор LeaseIT (позивач) зобовязується на підставі договору забезпечити передачу клієнту IT- обладнання обраним клієнтом постачальником та надання клієнту послуг, за умови виконання клієнтом вимог, передбачених пакетом LeaseIT. Відповідно до п.1.2. договору порядок отримання IT- обладнання, інших товарів та послуг клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT, які є невідємною частиною цього договору (а.с.7-12 т.1). Правила затверджені та введені в дію наказом генерального директора ЗАТ «Лізинг ІТ» №2.6 від 01.02.2006 року (а.с.13 т.1). Як стверджував представник позивача в судовому засіданні на підставі п.2.2. договору, а також п.4.9. Правил, позивач надав відповідачу в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, про що на його думку свідчить акт приймання-передачі майна №120311072 від 02.04.2011 року, відповідно до якого загальна вартість переданого обладнання становить 18\~840,00 грн. (а.с.14 т.1). Окрім того, зазначала, що згідно п.2.1 договору умови, за яким ІТ-обладнання, інші товари та послуги надаються клієнту, визначаються пакетом LeaseIT. Оскільки, відповідачем обрано пакет LeaseIT Шістка 1, то відповідно до умов останнього: платіж при отриманні обладнання (загальної суми платежів) складає 16,67%, вид договору фінансовий лізинг; кількість місячних лізингових платежів (крім першого) 5; розмір місячних платежів щомісяця рівними частинами; перехід права власності виплата повної вартості обладнання. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.1 ст.806 ЦК України). Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Таким чином, на думку представника позивача позивач у повному обсязі виконав свої договірні зобовязання щодо надання обладнання відповідачу згідно договору у відповідні строки та належної комплектації, однак відповідач не виконав своїх грошових зобовязань за договором, внаслідок чого йому нараховувалась плата за прострочення платежу, передбачена п.14.2 Правил та п.5.4.2. договору, тому за ним рахується заборгованість, що станом на 23.05.2014 року згідно структури грошових нарахувань та надходжень №2014052101 від 21.05.2014 року (а.с.15 т.1) становить 115\~736,36 грн., з них: 15\~700 грн. компенсація вартості наданого обладнання; 100\~000 грн. плата за прострочення щомісячних платежів; 36,36 грн. компенсація понесених витрат, повязаних з отриманням виконання зобовязання. Разом з тим, представником відповідача адвокатом [PERSON], самим відповідачем [PERSON] в минулих судових засіданнях, заперечувався факт укладення вищезазначеного договору лізингу з позивачем та підписання акту приймання-передачі майна за даним договором. Так, відповідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі висновків експертів (ч.2\~ст.57 ЦПК України). А тому, для встановлення достовірності підписів відповідача на договорі лізингу та акті приймання-передачі майна ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2015 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу (а.с.218 т.1). Згідно висновку експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої та технічної експертизи №793/794/15-21 від 17.07.2015 року підписи та рукописні записи від імені [PERSON] у акті приймання-передачі майна №120311072 від 02.04.2011 року та договорі про отримання обладнання в системі LeaseIT №120311072 від 29.03.2011 року виконані не [PERSON], а іншою особою (а.с.2-6 т.2). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Оскільки відповідач, як клієнт, не підписував спірний договір лізингу, згоди та повноважень на його укладення й підписання іншій особі не надавав, тобто волевиявлення на укладення цього договору у відповідача не було, тому договір є недійсним у звязку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.3 ст.203 ЦК України. А, відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме листа 1-го міського відділу у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області вих.№Л-5/3і від 21.02.2015 року (а.с.162 т.1), [PERSON] дійсно звертався 11.12.2002 року в Ленінський РВ УМВС України у Вінницькій області з приводу втрати паспорта серії АА №956991, виданого Гайсинським РВ УМВС України у Вінницькій області 22.06.1999 року (справа про втрату 1/П-63/234 від 11.12.2002 року), про що свідчить запис на сторінках 25-26 журналу реєстрації заяв про втрату або викрадення паспорта №371 від 18.06.2002 року. На підставі заяви про видачу паспорта, взамін втраченого, [PERSON] був документований 09.02.2004 року Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області паспортом громадянина України серії АВ №571470, про що свідчить його копія заяви про видачу паспорта (а.с.163 т.1) та копія паспорта громадянина України серії АВ №571470, виданого Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 09.02.2004 року (а.с.75-77 т.1). В той час, як вбачається з матеріалів справи та зі змісту спірного договору від 29.03.2011 року, в графі «Клієнт» позивачем зазначені паспортні дані [PERSON] відповідно до паспорту серії АА №956991, виданого Гайсинським РВ УМВС України у Вінницькій області 22.06.1999 року, який він втратив у 2002 році, та взамін якого йому було видано новий паспорт громадянина України серії АВ №571470, виданого Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 09.02.2004 року. Також, в матеріалах справи наявна довідка Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області від 26.09.2014 року №11, відповідно до якої [PERSON] працював на посаді адміністратора відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Гайсинської райдержадміністрації в період з 10.12.2008 року по 06.06.2011 року і 29.03.2011 року не перебував у відпустці, відрядженні, навчанні та на лікарняному, а виконував свої службові обовязки на своєму робочому місця у кабінеті відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Гайсинської райдержадміністрації в будівлі Гайсинської райдержадміністрації за адресою: Вінницька обл., м. Гайсин, вул. 1-го Травня, 40, протягом повного робочого дня (а.с.97 т.1), що виключає можливість укладення [PERSON] 29.03.2011 року у м. Києві договору лізингу. Окрім того, в судовому засіданні був досліджений Висновок СДСБЕЗ ВМВ УМВС України у Вінницькій області №15431 щодо можливих неправомірних дій з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] «Лізинг інформаційних технологій», відповідно до якого встановлено, що відносини, які склались між сторонами, мають цивільно-правовий характер, та вирішення яких належить виключно до компетенції суду (а.с.74-75 т.2). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов не підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до cт.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи встановлено, що правову допомогу позивачу на підставі договору про надання правової допомоги від 08.09.2014 року (а.с.84 т.1) надавав адвокат [PERSON], та який отримав від позивача винагороду у розмірі 5 800 грн., згідно квитанцій №б/н від 01.09.2015 року (а.с.56 т.2) та [PERSON] приймання-передачі наданих послуг адвоката від 01.09.2015 року (а.с.57 т.2). Окрім того, відповідачем також було понесено витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 2\~764,80 грн., що підтверджується квитанцією №39076975 від 25.05.2015 року (а.с.238 т.1) А тому, в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5\~800 грн. та витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 2\~764,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved