Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: Закарпатська область, м,Ужгород, вул. Лавріщева, 18«а» кв. 34. що підтверджується договором дарування (серії ВМА № 280815) від 21.10.2008року, зареєстрованим в реєстрі за №140, витягом з Державного реєстру правочинів від 21,10.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «БТІ м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області від 21.11.2008 року за реєстраційним номером: 21572957 номер запису: 9468 у книзі: 45. Згідно договору дарування від 21.10.2008року, [PERSON] подарував позивачу квартиру, проте зареєстрований у ній до цього часу, але не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується актом ТзОВ «Управління житлом» та підтвердженням сусідів у ньому. У липні 2016 року відповідач переїхав проживати у Росію разом із сімєю. Точної адреси фактичного місця проживання у позивача немає. Але будучи зареєстрованим у належній позивачу квартирі відповідач створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном. Позивач не зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належного мені житла, оскільки вважає, що для цієї процедури відповідач не приїде з-за кордону. Відповідач не бере участі в оплаті комунальних послуг, не доглядає за квартирою, не надає матеріальної допомоги на утримання даного майна та без поважних причин не проживає у квартирі, що належить позивачці на праві приватної власності, понад строки, встановлені ст.71 ЖК України, ст. 405 ЦК України, та відповідно втратив право на користування житловим приміщенням у цій квартирі, у звязку з чи м позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Лавріщева, 18«а» кв. 34. Позивач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Однак позивачем було подане клопотання про розгляд справи за його відсутності із зазначенням, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином., шляхом публікації повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Будь-яких клопотань на адресу суду від нього не надходило. Судове засідання у справі було призначене на 11.04.2018 року на 08 год. 50 хв., однак через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання рішення суду було відкладено на строк не більш як десять днів, тому у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, якою у звязку із перебуванням головуючого судді на лікарняному у період із 16.04.2018 року по 23.04.2018 року є 24.04.2018. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що право власності на будинок за адресою м. Ужгород, вул. Лавріщева, 18а/34, належить [PERSON], [INFO], на підставі договору дарування від 21.10.2008 року укладеним між [PERSON] та [PERSON]. Наведений договір посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON], 21.10.2008 року, і зареєстровано у реєстрі під номером 4104. Як вбачається з акту ТзОВ «Управління житлом» [PERSON] зареєстрований у квартирі за адресою - м. Ужгород, вул. Лавріщева, 18а/34, проте не проживає у ній з липня 2016 року та ніякої участі в утриманні майна не приймає. За положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункт 1 частини першої статті 346 ЦК право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. За змістом\~статті 391 ЦК\~позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. У відповідності до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися правом власності на свій розсуд. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. У відповідності до вимог\~ст. 141 ЦПК України, витрати із сплати судового збору в сумі 640,00 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved