Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до [PERSON] про стягнення з відповідача 10000 гривень, які набуті ним без достатньої правової підстави, 3% річних від простроченої суми в розмірі 305,75 гривень та втрат унаслідок інфляційних процесів у розмірі 4970 гривень. Зазначені вимоги обґрунтовує тим, що з його вини 04 вересня 2014 року трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ЗАЗ-1 VAN», державний реєстраційний номерний знак ВО0332AX, під його керуванням, та транспортного засобу «Mitsubishi Pajero Sport», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], яким відповідач володів та користувався відповідно до умов договору фінансового лізингу, укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк», що спричинило пошкодження транспортних засобів. 28 вересня 2014 року, позивач передав відповідачу 10000 гривень на відшкодування витрат, повязаних з проведенням відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport», що підтверджується письмовою розпискою. Ці кошти були передані під впливом погроз та залякування з боку відповідача. Позивач вважає, що кошти в розмірі 10000 гривень [PERSON] набув безпідставно, оскільки на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди позивач перебував у трудових відносинах із ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127» та виконував свої трудові обовязки, а тому шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підлягає відшкодуванню зазначеним товариством. З цих підстав позивач просив стягнути з відповідача кошти в зазначених розмірах. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав з викладених у позовній заяві мотивів та просив позов задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченнях на позов. Просив суд відмовити в його задоволенні. Судом досліджено надані сторонами докази: Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2014 року у справі № 607/15183/15-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Як слідує з зазначеної постанови, [PERSON] 04 вересня 2014 року о 20 годині 50 хвилин на території «АТП 16127» по вулиці Галицькій, 28 в місті Тернополі, керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ-1 VAN», державний реєстраційний номерний знак ВО0332AX, в порушення вимог п.п. 1.4., 1.5, 12.1 Правил дорожнього руху України, не був уважним, не вибрав безпечної швидкості руху, в результаті чого допустив наїзд на припаркований [PERSON] транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Sport», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], належний ПАТ КБ «ПриватБанк». Унаслідок цього обидва транспорті засоби отримали механічні пошкодження. 28 квітня 2014 року [PERSON] передав [PERSON] 10000 гривень на підставі письмової розписки. Як слідує з зазначеної розписки, грошові кошти у вказаному розмірі [PERSON] отримав на відшкодування ремонту автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport», пошкодженого під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04 вересня 2014 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 15 вересня 2015 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди відмовлено. Як убачається із зазначеного рішення у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що [PERSON] вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час виконання своїх трудових обовязків водія автобуса у ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127», а тому він є неналежним відповідачем, оскільки в силу вимог ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. З ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 15 вересня 2015 року слідує, що судом установлено, що відповідач [PERSON] добровільно відшкодував 10000 гривень на ремонт автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport». На даний час у провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127» про відшкодування матеріальної шкоди, що підтверджується копією ухвали про відкриття провадження у справі від 02 жовтня 2015 року. З копії позовної заяви слідує, що предметом позову у вказаній вище справі є стягнення з ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127» 14604,41 гривень, оскільки загальний розмір збитку становить 108113,60 гривень, з яких 84809,19 гривень виплачено страховою компанією та 10000 гривень добровільно відшкодовані [PERSON] Будь-яких інших доказів на обгрунтування своїх вимог чи заперечень сторони не надавали. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої 04 вересня 2014 року відбувся наїзд транспортного засобу «ЗАЗ-1 VAN», державний реєстраційний номерний знак ВО0332AX, на транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Sport», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], дійсно мала місце і трапилася вона з вини [PERSON] Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначалося, ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 15 вересня 2015 року встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно відшкодував 10000 гривень на ремонт автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport». Будь-яких доказів про те, що передача цих коштів відбулася під впливом погроз та залякування [PERSON] з боку [PERSON], як це зазначено в позовній заяві, позивач не надав. Судом установлено, що шкоду позивачу завдано з вини [PERSON] внаслідок наїзду автомобіля «ЗАЗ-1 VAN», державний реєстраційний номерний знак ВО0332AX, під керуванням [PERSON] на припаркований автомобіль «Mitsubishi Pajero Sport», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], яким на той час правомірно користувався [PERSON] Враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Таким чином [PERSON] мав право на отримання відшкодування шкоди, завданої з вини [PERSON] автомобілю «Mitsubishi Pajero Sport», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. На час дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127». Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Оскільки вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено автомобіль відповідача, доведена постановою суду, яка набрала законної сили, відшкодування позивачем у добровільному порядку шкоди в розмірі 10000 гривень узгоджується з нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України. При цьому обовязок ПАТ «Тернопільське автотранспортне підприємство 16127» відшкодувати шкоду, завдану [PERSON] під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, не виключає права [PERSON] відшкодувати цю шкоду добровільно на підставі ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. За вказаних обставин суд не погоджується з доводами позивача про те, що відповідач набув 10000 гривень без достатньої правової підстави, оскільки ці кошти добровільно відшкодовані позивачем як особою, винною у заподіянні шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Враховуючи наведене, не є підставними вимоги позивача про стягнення з відповідача 10000 гривень як таких, що набуті без достатньої правової підстави, а відтак і 305 гривень 75 копійок трьох відсотків річних від простроченої суми та 4970 гривень інфляційного збільшення заборгованості. Більше того, відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу), а застосування вимог ст. 625 ЦК України до таких правовідносин законом не передбачено. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягає розподілу між сторонами понесений позивачем судовий збір, оскільки позов залишений без задоволення. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 1172, 1187, 1212 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed