Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

позивач в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , в якому просить відібрати від останньої дітей без позбавлення її батьківських прав, передати таких опікунській раді при виконавчому комітеті Перечинської міської ради для подальшого їх влаштування та стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей на користь інтернатних закладів, в яких вони будуть перебувати, або осіб, які будуть їх утримувати, у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 06 вересня 2019 року комісією з питань захисту прав дитини в Перечинській ОТГ на усне звернення [PERSON] було здійснено обстеження умов проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У ході такого обстеження встановлено не дотримання відповідачем та членами її сім`ї правил гігієни в будинку та біля нього, відсутність у ньому електроенергії та природнього газу, що унеможливлює приготування їжі. Серед продуктів харчування в наявності було пів пачки макаронних виробів, десь кілограм цибулі, по одній пачці рису та чаю. Діти були брудними, недоглянутими, одягнутими тільки в кофтини без спідньої білизни та штанів, ходили босими по забрудненій бетонній підлозі. За результатами обстеження комісією [PERSON] було рекомендовано вжити заходи для усунення виявлених недоліків. Разом з цим, попередження та зауваження комісії щодо покращення умов проживання дітей і приведення житлового будинку у належний санітарно-гігієнічний стан залишені відповідачем без виконання, що встановлено 12 вересня 2019 року у ході проведення повторного обстеження. Крім цього, було виявлено дітей вдома самих у замкнутому будинку. Дочекавшись [PERSON] , яка прийшла через деякий час, лікарем здійснено поверхневий огляд малолітніх дітей, під час якого виявлено у них на обличчі плями застарілої крові невідомого походження та численні укуси комах (вошей, бліх, комарів). Також комісією було встановлено, що у будинку надалі відсутня електроенергія та природній газ, у одній із кімнат, на кухні і в коридорі відсутня підлога, ніде не прибрано, всюди розкидано речі, зокрема у доступних для дітей місцях лежали кухонні ножі, наявне тільки одне дитяче спальне місце без постільної білизни в жахливому стані. Зі слів матері приготування їжі здійснюється на пічці. Враховуючи наведене, рішенням виконавчого комітету Перечинської міської ради № 113 від 19 вересня 2019 року було затверджено висновок опікунської ради щодо доцільності відібрання малолітніх дітей від [PERSON] . Оскільки подальше перебування малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з мамою є небезпечним для їх життя і здоров`я, тоді як відібрання цих дітей від матері є необхідним для забезпечення нормального розвитку та життя таких, тому просить позов задовольнити. У підготовче судове засідання представник позивача Дьондя О.В. не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позов визнала повністю, зокрема не заперечила проти відібрання від неї дітей на термін, що необхідний для облаштування нею належних умов їх проживання у будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 200 цього Кодексу за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що згідно повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00023972110 , № 00023972329 від 18 вересня 2019 року [PERSON] є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , державна реєстрація народження яких проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері) (а. с. 14, 15, 16-19, 20-22, 23-25). Також встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітніх дітей, що підтверджується попереднім заключенням про фізичний та розумовий розвиток дітей, а також актами обстеження умов проживання від 06 і 12 вересня 2019 року. Так, відповідач з дітьми проживає у будинку [ADDRESS] . Умови проживання сім`ї є незадовільними, у будинку, а саме у одній із кімнат, на кухні та у коридорі, немає підлоги, чистий одяг та їжа у достатній кількості відсутні. Відповідач залишає дітей удома самих, у таких під час медичного огляду виявлено, зокрема, плями застарілої крові, укуси комах та затримку психомоторного розвитку. У подальшому їх було госпіталізовано у дитяче відділення Перечинської ЦРЛ (а. с. 9, 10, 12). Крім цього, факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітніх доньок також встановлено висновком опікунської ради при виконавчому комітеті Перечинської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Перечинської міської ради № 119 від 19 вересня 2019 року, в резолютивній частині якого уповноважений орган вважає за доцільне звернутися до Перечинського районного суду з позовом про відібрання дітей від [PERSON] без позбавлення її батьківських прав у зв`язку з тим, що подальше залишення дівчат у матері є небезпечним для їх життя, здоров`я і морального виховання (а. с. 26-27). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 2 ст. 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України № 69-V від 03 серпня 2006 року, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно із пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», № 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч. 1 ст. 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній ч. 1 ст. 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Як роз`яснено в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Таким чином, оскільки [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що достеменно встановлено у ході розгляду справи та підтверджено зібраними доказами, що є небезпечним для життя, здоров`я і морального виховання малолітніх, тому враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відібрання останніх від матері без позбавлення її батьківських прав та передачу їх органу опіки та піклування, а саме Опікунській раді при виконавчому комітеті Перечинської міської ради, для подальшого влаштування таких. Разом з цим, суд зазначає, що відібрання дітей без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач відповідно до ч. 3 ст. 170 СК України не позбавлена можливості повернути дітей після усунення причин, які перешкоджали належному вихованню останніх. При цьому, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Отже, враховуючи вищенаведене та те, що позов у частині відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав підлягає задоволенню, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 183 цього Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, що стосується розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] , то з урахуванням вищевказаних норм, позовних вимог та ч. 1 ст. 182 СК України, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання дітей в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць та відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється в сумі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на дату подання позову - 1 921 грн.), відтак такий, враховуючи задоволення позову у повному обсязі, підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved