Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом який уточнила і в якому просила постановити рішення яким надати дозвіл на виїзд за межі України малолітньому [PERSON], [INFO] в період з 01.01.2016 року по 31.12.2019 року у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON]. Вимоги мотивувала тим, що 06 червня 2009 року між нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу [INFO] року у них народився син [PERSON]. 28 травня 2013 року рішенням Коломийського міськрайонного суду в справі 346/2270/13 - ц шлюб між ними було розірвано, а неповнолітнього сина залишено проживати із нею. Після припинення шлюбних відносин в 2010 році вона разом із сином виїхала до своєї матері (яка є громадянкою Італії) в Республіку Італія. З моменту припинення шлюбу, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере. Розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає взагалі. На даний час, вона як громадянка України та її син мають право на перебування в [ADDRESS] [PERSON], відвідує навчальний заклад ( дитячий садочок, відділення А) з 2014-2015 рік. Який знаходиться в провінції Салерно, муніципалітет Джіффоні Сеі Казалі, та зарахований (продовжено навчання) на навчальний рік 2015-2016 роки в даний заклад. Нею здійснювались заходи із пошуку її колишнього чоловіка для отримання дозволу на виїзд дитини за кордон. Однак в останнього відключений мобільний телефон і за місцем його реєстрації місця проживання він не живе. Його родичі (батьки, які проживають за адресою де зареєстрований її колишній чоловік) сказали в усній розмові, що [PERSON], останнім часом не з»являється за місцем проживання, і де він перебуває не відомо. Відповідно вона не має можливості безперешкодно приїжджати на Україну із сином та виїжджати із неї, оскільки [PERSON] не дає згоди на це. Можливостей працювати та одночасно виховувати дитину на Україні в неї не має можливості, адже її родичі (мати) проживають постійно в Італії і допомагають її, як у працевлаштуванні, так і в догляді за дитиною. Така позиція її колишнього чоловіка [PERSON] суперечить інтересам малолітнього сина і не сприяє його всебічному та нормальному розвитку, порушує право на повний розвиток його особистості, що вказує на зловживання відповідачем його батьківськими правами. У відповідності до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За змістом ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в»їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред»явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною, 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав та обов»язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Її дії, щодо отримання дозволу на виїзд дитини за кордон, спрямовані виключно в інтересах дитини, оскільки клімат Республіки Італія сприяє покращенню для здоров»я дитини, а навчання в Італії сприяє кращому духовному та моральному розвитку та отримання інших можливостей доступних громадянам країн-членів Європейського Союзу. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що позивач у 2010 році зі своєю дитиною виїхала в Республіку Італія, оскільки там проживала бабуся. Місцем постійного проживання позивача є [ADDRESS]. З нею зареєстрований і неповнолітній. Після розірвання шлюбу дитину залишено на проживання з матір'ю. На даний час позивач з дитиною має дозвіл на проживання в республіці Італія. Колишній чоловік інтересу до виховання чи розвитку дитини не проявляв. З приводу позбавлення батьківства позивач до суду не зверталася. Позивач на даний час поїхала в Італію, а її неповнолітня дитина з 2010 року перебуває за кордоном, і не поверталася в Україну. У 2010 році батько надав дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, однак позивач не повернула дитину в Україну, оскільки не маючи дозволу батька не змогла б знову виїхати. Не було потреби повертати дитину в Україну, оскільки дитина постійно була хвора і був потрібен догляд. Оскільки усі родичі позивачки проживають за кордоном, то вона в Україні не могла її утримувати. Батько не займається виховання дитини. Дитина була народжена в Італії. Позивач приїхала в Україну до чоловіка, але зрозумівши що відповідач не бажає утримувати дитину знову виїхала, забравши з собою дитину з письмового дозволу відповідача. Позивач до своїх родичів в Україну приїхати не може, оскільки не зможе її вивести, так як на контакт відповідач не іде. Представник позивача [PERSON] просив позов задовольнити та пояснив, що дозвіл на виїзд був тимчасовий і позивач після закінчення дозволу дитину в Україну не повернула. Згідно рішення суду розірвано шлюбу між сторонами а дитину залишено на проживання з позивачем, яка має право на проживання в Італії. У нашій державі позивач не може надати достатній рівень розвитку дитині. Фізичний та духовний розвиток дитини це є пріоритетним. Відповідач не звертався ні в які органи з приводу повернення дитини в Україну. Мати має на можливість забезпечити дитині належний розвиток за кордоном. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] пояснила, що спору на час звернення до суду не було, так як до відповідача ніхто не звертався з приводу надання дозволу дитині за кордон, крім того позивачем не правильно вказано його місце проживання, в результаті чого він перші рази не приходив до суду. Дитина перебуває за кордоном, так як позивач вивезла дитину за кордон і всупереч волі відповідача який дав дозвіл тільки на тимчасовий виїзд вона дитину в Україну не повертає. Позивач у вересні 2015 року була в Україні, однак до відповідача за дозволом на виїзд дитини за кордон не зверталася. Підлягає захисту тільки порушене право, а право позивача не порушено. Спору немає і немає дитини яку треба вивезти. Чи кращі умови в Італії створила позивач нічим не доведено. Дозвіл на право проживання в Італії не може бути доказом оскільки нотаріально не засвідчений а/с 7. Говорити що дитина перебуває за кордоном законно немає підстав. Відповідач [PERSON] позову не визнав та пояснив, що відразу після народження дитини він надав дозвіл на виїзд за кордон, він згідний надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у випадку знаходження в Україні, але зараз вона є за кордоном. Беручи до уваги пояснення представників позивача, відповідача та його представника вивчивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що [INFO] року народився [PERSON], матір'ю якого є [PERSON], а батьком [PERSON], що підтверджується випискою з книги реєстрації актів народження. Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 травня 2013 року Шлюб між [PERSON] та [PERSON] (д.п. [PERSON]) [PERSON] розірвано, а прізвище відповідача змінено на дошлюбне [PERSON]. (а/с5) [PERSON] з сином [PERSON] перебуває в республіці Італія, де її син відвідує дитячий садок, що підтверджується довідкою про місце проживання (а/с8, 9) та довідкою про зачислення та відвідування (а/с 10,11) Суд вважає, що право позивача є не порушено, оскільки дитина [PERSON], [INFO], перебуває за межами України в Республіці Італія, що визнали представники позивача, та підтверджено наведеними письмовими доказами, а тому взадоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньому [PERSON], [INFO] в період з 01.01.2016 року по 31.12.2019 року у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] необхідно відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 213, 215, 223, 294 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed