Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з [PERSON] на користь позивача грошові кошти у сумі 366 123,03 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що період зареєстрованого шлюбу із відповідачем 11.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, на підставі якого позикодавець надав позивачу позичальнику грошові кошти у розмірі 732 246,07 грн. Пунктом 2.1 Договору позики сторони передбачили цільове призначення позики: позика надається з метою придбання позичальником боргового цінного паперу - Заставна Серії [NUMBER] , яка випущена 06.12.2011 року ТОВ «Максимум» на підставі Іпотечного договору від 06.12.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., зареєстрованого за № 3098, та з метою подальшого обміну даної Заставної на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Пунктом 2.3 Договору позики сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцеві не пізніше ніж 11.01.2015 року. Після отримання відповідної позики, з метою дотримання п. 2.1 Договору позики щодо цільового використання коштів, позивач придбав цінний папір - Заставну Серії АА № 001476, яка випущена 06.12.2011 року ТОВ «Максимум» на підставі Іпотечного договору від 06.12.2011 року. Після закінчення будівництва житлового будинку [ADDRESS] , на підставі Договору міни від 28.08.2012 року позивачем Заставну було обмінено на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу між сторонами на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, [PERSON] звернувся з позовом до позивача із вимогою про повернення позики, яка була позивачем повернута у добровільному порядку 22.09.2016 року. Оскільки Договір позики було укладено в період зареєстрованого шлюбу, а позика в сумі 732 247,07 грн. була використана в інтересах сім'ї на придбання квартири, тому і обов`язок повернення цих коштів покладено на обох із подружжя, тому позивач просить компенсувати половину сплаченої ним суми на виконання вищезазначеного Договору позики у розмірі 366 123,03 грн., що є предметом спору. 04.11.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення коштів,та постановлено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін. (а.с. 57-59) Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву, а третя особа [PERSON] - письмових пояснень на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 04.11.2019 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. (рішення ЄСПЛ по справі «Мельник проти України») Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положення ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 03.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюбу, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 03.09.2010 року, актовий запис № 1093. (а.с. 21) 11.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, за умовами якого позикодавець надає позичальнику грошові кошти у сумі 732 246,07 грн., а позичальник зобов`язується повернути позику на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України. (а.с. 6-7) Згідно п. 1.2 Договору позики, цільове призначення Позики: позика надається з метою придбання позичальником боргового цінного паперу - Заставна Серії [NUMBER] , яка випущена 06.12.2011 року ТОВ «Максимум» на підставі Іпотечного договору від 06.12.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., зареєстрованого за № 3098, та з метою подальшого обміну даної Заставної на двокімнатну квартиру [ADDRESS] поверх [ADDRESS] , загальною проектною площею (яка буде остаточно визначена після завершення будівництва): 65,06 кв.м. Використання грошей не за цільовим призначенням не допускається і є підставою для вимоги про дострокове повернення Позики. Пунктом 2.3 Договору позики сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцеві не пізніше ніж 11.01.2015 року. 11.01.2012 року [PERSON] написано Розписку про отримання позики на підставі Договору позики від 11.01.2012 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , у розмірі 732 246,07 грн. (а.с. 8) 11.01.2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» укладено Договір купівлі-продажу заставної № Б12/3-2, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити Заставну Серії АА № 001476, яка випущена 06.12.2011 року ТОВ «Максимум» на підставі Іпотечного договору від 06.12.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., зареєстрованого за № 3098, та з метою подальшого обміну даної Заставної на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Договірна вартість заставної на момент укладення Договору становить 732 246,07 грн. (а.с. 10-13; 14) 12.01.2012 року [PERSON] сплачено на рахунок ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» 732 246,07 грн., що підтверджено платіжним дорученням № 783058 від 12.01.2012 року. (а.с. 15) 28.08.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Максимум» та [PERSON] укладено Договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А, зареєстрований в реєстрі з № 2518, за умовами якого Товариством передано у власність [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64,70 кв.м. В обмін [PERSON] передає Товариству у власність Заставну. (а.с. 16-19) 25.09.2012 року КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] квартири [ADDRESS] . (а.с. 20) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року у справі № 755/9844/15 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03.09.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено на дошлюбне « [PERSON] ». Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доход) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 22-24) Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2015 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів. 22.09.2016 року [PERSON] склав розписку про те, що ним отримано від [PERSON] кошти в сумі 732 246,07 грн., в якості повернення позики за Договором позики від 11.01.2012 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9) 12.10.2016 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів, у зв`язку із відмовою позивача від позову. (а.с. 26) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2016 року у справі № 755/10645/15, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 року, позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію 1\\2 частини грошових коштів в сумі 3 214 грн. 88 коп. (а.с. 27-30) Так, рішенням суду встановлено, що зважаючи на той факт, що [PERSON] було укладено договір позики з [PERSON] на суму 732 246 грн. 07 коп. з метою придбання заставної для набуття права власності на квартиру [ADDRESS] , суд прийшов до висновку, що отримані грошові кошти являються спільним майном подружжя, оскільки [PERSON] вважався таким, що діяв за згодою [PERSON] . Крім цього, батько відповідача [PERSON] пред`явив позов до Печерського районного суду м. Києва про стягнення боргу за договором позики до двох, а саме: до [PERSON] та [PERSON] , що ще раз підтверджує той факт, що кошти, які були отримані в борг [PERSON] , були надані йому фактично для придбання житла для сім`ї і обов`язок повернення покладений на двох із подружжя. Постановою Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 755/10645/15, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 року залишено без змін. (а.с. 32-40) Так, Постановою Верховного Суду встановлено, що повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що [PERSON] в інтересах сім`ї отримано позику на придбання спірної квартири та установивши, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах у відповідності до положень статті 70 СК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] та [PERSON] у даній справі. Доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржених рішень спростовуються матеріалами справи, які містять оцінені судами докази придбання спірного майна в період шлюбу за спільні кошти сім`ї, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції. Батько відповідача (позикодавець) подав позов до Печерського районного суду м. Києва про стягнення боргу за договором позики до обох із колишнього подружжя, а саме: до [PERSON] та [PERSON] , що підтверджує той факт, що кошти, які були отримані в борг [PERSON] , були надані йому фактично для придбання житла для сім`ї і обов`язок повернення цих коштів покладено на двох із подружжя. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі № 639/7335/15, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. (а.с. 42-43) Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved