Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивача у судовому засіданні підтримав предявлений уточнений позов, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнувши з відповідача КП «ЕТС «Підгородненської міської ради» на його користь суму заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 8897,88 грн. та суму середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 236995,92 грн. Представник відповідача в судовому засіданні надала письмові заперечення щодо позовних вимог, пояснивши що вимоги позивача [PERSON] є необґрунтованим, безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства, тому просила суд залишити їх без задоволення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що Рішенням IX сесії VI скликання від 17.05.2011 року №460 створено Комунальне підприємство «Експлуатаційна технічна служба» Підгородненської міської ради. Відповідно до п. V рішення виконуючим обов'язків начальника по контракту №3 призначено [PERSON], який до виконання обов'язків приступив 17.05.2011 року, про що свідчить підписаний ним наказ №2 «Про призначення на посаду» та як вбачається з Журналу реєстрації наказів по кадрам, зазначений наказ по підприємству рахується лише від 17.06.2011 року. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, у своєму позові [PERSON] зазначає про те, що відповідно до Наказу №3 від 24.04.2013 в період з 24 квітня по 27 червня 2013 року він відбув у щорічну відпустку тривалістю 62 календарних днів (до речі, даний наказ в Журналі реєстрації наказів не зареєстрований) і як начальник КП «ЕТС» [PERSON] сам його і підписав та не визначив особу, яка б на час його відпустки виконувала обов'язків з правом підпису, у тому числі фінансових документів (відповідно до п.п. 1.8 п. 1 Контракту). Разом з тим, до моменту видання наказу позивач перебував на лікарняних, чому свідчать пояснення головного бухгалтера КП «ЕТС» [PERSON] від 24.04.2013 року, з якого вбачається, що в день видачі наказу №3 Позивач знаходився на робочому місці лише з 10:00 до 10:30 години, і своє перебування у щорічній відпустці він не узгодив з засновником відповідно до абз.2 п.п.4.2. п. 4 Контракту. У звязку з чим, позивач відбувши у щорічну відпустку та порушивши вимоги Контракту, розпорядженням голови Підгородненської міської ради було створено комісію та проведено перевірку за висновками якої було встановлено порушення [PERSON] п.4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України - відсутність на робочому місці без поважних причин понад 3 години та відповідним розпорядженням міського голови №43 від 24.04.13 року [PERSON] було звільнено з посади начальника КП «ЕТС» Підгородненської міської ради, як наслідок, наказом по підприємству на підставі вищезгаданого розпорядження міського голови від 24.04.2013 №19-к [PERSON] звільнено з займаної посади. Таким чином, посилання позивача в позові на вимоги ст. 95 КЗпП України - проведення індексації по заробітній платі за період з квітня 2013 по червень 2013 є безпідставним та необґрунтованим, оскільки останнього звільнено з займаної посади 24 квітня 2013 року і до цього часу з ним здійснено розрахунок в повному обсязі та відповідачем був повідомлений про його звільнення листом Підгородненської міської ради №1132 від 02.07.2013 року. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що за час перебування на лікарняних з [PERSON] з ним було здійснений повний розрахунок. Так, в період з 05 по 18 листопада 2013 року у відповідача [PERSON] районною виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було проведено перевірку правомірності призначення та виплати матеріального забезпечення застрахованим особам, порядку повернення страхових коштів, правомірності заявлені і використання страхових коштів, які надійшли від органів Фонду та цільового використання коштів ФСС з ТВП за період з 29.06.2011 року по 01.10.2013 року (Акт №185) та встановлено неправомірне використання коштів Фонду на загальну суму у розмірі 3 358, 89 грн. саме по неправомірно сплаченим лікарняним позивачу [PERSON], у звязку з чим, з метою виконання Акту, підприємством було проведено утримання зайво сплаченої суми з позивача. Разом з тим, відповідно до відомостей по заробітній платі, за грудень 2012 року КП «ЕТС» Підгородненської міської ради було проведено повний розрахунок з позивачем у розмірі 3 671,43 грн., а також при звільненні з ним було нарахована компенсація при звільнені в сумі 6 724,55 грн. (з вираховуванням всіх податків). Згідно з ч.3 ст. 115 КЗпП України та ч.1 ст. 21 ЗУ «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку, але відповідно до наказу №3 від 24.04.2013 року щорічну відпустку [PERSON] надав собі в день видачи наказу. Відповідно до параграфа 2 статті 7 Конвенції Міжнародної організації праці №132 «Про оплачувані відпустки (переглянута в 1970 році)», ратифікованої ЗУ «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки», суми, що належать до виплати за час відпустки (частину), виплачуються зацікавленій особі до відпустки, якщо інше не передбачене в угоді, що стосується цієї особи і роботодавця. Отже, враховуючи положення зазначеної статті Конвенції та те, що конкретний період надання щорічної відпустки або її частини узгоджується між працівником і роботодавцем, у разі необхідності отримання щорічної відпустки (або її частини) у стислі терміни (у зв'язку із сімейними обставинами, станом здоров'я тощо) в заяві працівник може висловити своє бажання про отримання заробітної плати за неї в терміни, визначені між працівником та роботодавцем, але своє перебування у щорічній відпустці [PERSON] не узгодив з засновником відповідно до абз. 2 п.п. 4.2. п. 4 Контракту. Також, статтею 9 Конвенції статтею 9 Конституції України передбачено, що безперервна частина щорічної оплачуваної відпустки надається і використовується не пізніше, як протягом одного року, і залишок щорічної оплачуваної відпустки не пізніше, як протягом вісімнадцяти місяців, рахуючи з кінця того року за який надавалася відпустка. Крім того, 14.02.2017 року відповідачем здійснено виплату заборгованість за невикористану відпустку за квітень 2013 року у сумі 3994,61 грн. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 по справі №1-5/2012 «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався». Так, Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову. Статтею 27 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування Вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, приймаючи до уваги вказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено та належними доказами не обґрунтовані підстави щодо можливості задоволення його позовних вимог, тому предявлені вимоги підлягають залишенню без задоволення. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» суму судового збору слід віднести за рахунок Держави.

Outcome: dismissed