Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що перебував у шлюбі з відповідачем, який 29 травня 2017 року розірвано. Подружжя проживало в належній позивачу частині житлового будинку №10 по вул. Миру в м. Суми. Після розірвання шлюбу відповідач залишилася проживати в належній позивачу частині будинку та чинить перешкоди йому в користуванні житлом. Тому просить встановити порядок користування належною позивачу частиною будинку №3 по вул. Миру, 10, в м. Суми між позивачем та відповідачем: залишити в користуванні позивача кімнату №3-6, площею 19,2 кв. м, а [PERSON] виділити в користування строком на 1 рік із щомісячною квартирною платою в розмірі 1500,00 грн та оплатою комунальних платежів за встановленими тарифами житлові приміщення 3-1, площею 7,0 кв. м і 3-2, площею 6,4 кв. м; сіни 3-5, площею 2,7 кв. м, коридор 3-4, площею 1,2 кв. м, кухню 3-3, площею 7,70 кв. м залишити у нашому спільному користуванні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи сповіщені належним чином, в процесі розгляду справи первісний позов не визнали, подали зустрічну позовну заяву про визнання 27/100 частини спірного будинку обєктом спільної власності подружжя та визнання за [PERSON] право власності на 9/100 частку будинку. Вимоги мотивовані тим, що з 16 травня 2002 року по 29 травня 2017 року перебувала у шлюбі з [PERSON] За цей час подружжям спільно було проведено реконструкцію належної [PERSON] частини будинку. Суд, заслухавши пояснення зявившихся учасників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позови не підлягають задоволенню з таких підстав: судом встановлено, що позивачу належить на праві власності 27/100 частини житлового будинку №10 по вулиці Миру в місті Суми, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1985 року (а. с. 10-11). Інша частина будинку належить [PERSON] в розмірі 33/100 частки та [PERSON] в розмірі 20/100 частки, що підтверджується інформаційною довідкою (а. с. 14-15). З 16 травня 2002 року сторони знаходилися у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва (а.с.7), який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 травня 2017 року розірвано (а.с.8). [PERSON] ставить питання про встановлення порядку користування належною йому частиною будинку між ним та відповідачем. В обгрунтування своїх вимог посилається на ч. 4 ст. 156, ст. 158, ст.159, ст. 162 ЖК України. Ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стаття 158 ЖК України встановлює, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Відповідно до ст. 159 ЖК України, предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.) . Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Згідно ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто суд, при вирішенні спору керується нормами закону, на які посилається сторона. Однак, наведені позивачем [PERSON] норми закону не регулюють порядок користування житлом, в позовній заяві відсутні будь-які інші обгрунтування в частині цих вимог. Як вбачається з мотивувальної частини позову фактично позивач [PERSON] ставить питання про укладення договору найму між ним та [PERSON] Однак в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що не звертався до відповідача з пропозицією укласти договір найму. Вказаний факт також підтвердила [PERSON] Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Закон предявляє низку вимог щодо істотних умов цього договору, встановлює вимоги щодо його форми та державної реєстрації. До істотних умов закон відносить: вказівку на предмет договору, строк дії договору, права та обовязки сторін, інші умови, щодо яких має бути досягнуто згоди за заявою однієї зі сторін. Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, шо робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed