Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Позивач АТ Комерційний банк «Приватбанк» 02.10.2017 звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява обґрунтована тим, що 31.10.2013 між сторонами по справі укладено угоду, за умовами якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 3300 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку. Позивач вказував, що відповідачем зобов`язання за договором не виконуються, станом на 20.08.2017 заборгованість складає 68464,94 грн, з яких: 3298,15 грн заборгованість за тілом кредиту, 57431,36 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 3999 грн заборгованість за пенею та комісією, 500 грн та 3236,43 грн - суми штрафів. В поданій до суду позовній заяві позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 31.10.2013 в розмірі 68464,94 грн та понесені позивачем судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 02.10.20178 було відкрито провадження в даній цивільній справі. Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2017 позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму за кредитним договором в розмірі 68464 грн 94 коп., 1600 грн судових витрат, а всього - 70064 грн 94 коп. Відповідачем [PERSON] 28.12.2020 подано до суду заяву про перегляд зазначеного заочного рішення суду. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15.01.2021 скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2017 по справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце судового засідання для розгляду справи по суті. Відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву не подавався. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але звертався до суду з заявою про розгляд справи без участі представника. Представник відповідача в судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог за їх необґрунтованістю та безпідставністю. Вважає, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку не можна вважати складовою кредитного договору, позивачем безпідставно здійснено нарахування суми несплачених процентів, пені та суми штрафів, а розмір боргу за тілом кредиту відповідачем погашено. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 31.10.2013 (а.с. 6) між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Сам факт виникнення кредитних правовідносин між позивачем та відповідачем [PERSON] не оспорюється. В межах кредитного договору відповідачем [PERSON] було отримано кредитні картки, останній протягом певного періоду часу активно користувався кредитними коштами, що підтверджено даними виписки по рахунку (а.с. 103-106). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов`язання виконав належним чином, надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, що підтверджено даними виписки по рахунку (а.с. 103-106). Встановлено, що відповідач, в порушення умов договору своєчасно, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повертав. Станом на 20.08.2017 заборгованість відповідача за кредитом позивачем розрахована на суму 68464,94 грн, з яких: 3298,15 грн заборгованість за тілом кредиту, 57431,36 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 3999 грн заборгованість за пенею та комісією, 500 грн та 3236,43 грн - суми штрафів. Разом з тим, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На цю обставину звернула увагу Велика палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 31.10.2013 (а.с. 6) процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Тарифи банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи банку, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів та штрафні санкції за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 31.10.2013, укладеного між ПриватБанком та відповідачем, станом на 20.08.2017 (а.с. 4-5, 103-106), позивач обраховує заборгованість за тілом кредиту на суму 3298,15 грн, решта заборгованості безпідставно йому нарахована позивачем. Саме на зазначену суму заборгованості суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість в розмірі 3298 грн 15 коп. Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів та штрафні санкції за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог (4,81 %), з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 76,96 грн (1600/100*4,81) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial