Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач в особі Комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення з неї заборгованості по орендній платі та за теплову енергію в розмірі 38 964,28 гривень. До початку розгляду справи по суті представник позивача уточнив свої позовні вимоги, зменшивши розмір заборгованості по орендній платі до 24 958, 38 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, представник позивача доводив, що 26 січня 2015 року між позивачем особі Комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради та відповідачем [PERSON] було укладено Договір № 1/15 оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, що обліковується на балансі комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради. А саме, позивач передав у строкове платне користування відповідача частину нежитлового приміщення загальною площею 53,3 кв.м, яке розташоване на першому поверсі пятиповерхової будівлі, літера А-4, інвентарний № 10310009, приміщення №91: кабінет №33 - 4,7 кв.м.; кабінет №43 - 16,1 кв.м.; кабінет №44 - 11,6 кв.м.; коридор №34-4,2 кв.м.; коридор № 37 - 6,1 кв.м.; частину коридору №38 - 2,2 кв.м.; частину коридору № 46 - 5,9 кв.м.; тамбур № 45 - 2,5 кв.м. - за адресую: м. Запоріжжя, бульвар Шевченка, будинок 27. Фактичну передачу приміщення було здійснено у день підписання Договору оренди, що підтверджується Актом прийому-передачі, що підписаний представниками позивача та відповідача. Згідно з п. 10.1 Договору оренди, приміщення були передані відповідачу на строк до 26 січня 2020 року. У відповідності до п. 3.1. Договору оренди, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, затвердженої рішенням Запорізької обласної ради від 26 листопада 2011 року № 26. За умовами п. 3.3. Договору оренди, розмір орендної плати за кожний наступний місць розраховується шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місць. Згідно з п. 3.6. Договору оренди, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі, підлягає індексації і стягується з відповідача відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України що діяла в період, на який нараховується пеня, від суми заборгованості з урахуванням індексації за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Пунктом 5.2. Договору оренди передбачено, що відповідач зобовязаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Станом на 01 грудня 2017 року (на час подання позову), орендоване приміщення не було повернуто, суму боргу по орендній платі за період з травня 2017 року по грудень 2017 року, не сплачено. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість за орендну плату за пять місяців у розмірі 12479,19 грн. (дванадцять тисяч чотириста сімдесят девять грн. 19 коп), заборгованість за податок на землю за 5 місяців - в розмірі 772,55 грн. (сімсот сімдесят дві грн. 55 коп), що підтверджуються Актом звірки на 01 грудня 2017 року та рахунками - фактурами, які додавалися до позову. Однак, враховуючи те, що відповідач ліквідувала свій субєкт господарювання 10.07.2017 року, при цьому лист про намір розірвати Договір оренди вручила представнику позивача через дві доби 12.07.2017 року, позивач використовує своє право вимагати від відповідача, як наймача приміщення, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у разі невиконання наймачем обовязку з повернення речі. Оригінал листа відповідача із підписом представника позивача знаходиться у відповідача. Таким чином, відповідач повинна сплати позивачу подвійну орендну плату з травня по грудень 2017 року у розмірі 24 958, 38 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот сімдесят пять грн. 70 кой), із розрахунку: 12479,19 грн. х 2 = 24 958, 38, де 12479,19 грн. - заборгованість по орендній платі, а 2 - це подвійна ставка. Обґрунтовуючи стягнення подвійної орендної плати позивач зазначає, що статтею 29 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що за невиконання зобовязань за договором оренди, в тому числі за зміну та розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором. 27.07.2017 року позивач звертався із досудовою претензією до відповідача, що підтверджується описом вкладення кореспонденції до поштового відправлення та фіскальним чеком пошти. Досудова претензія залишилася без відповіді, тому 11.09.2017 року позивач звернувся із позовом до Господарського суду Запорізької області. З ухвали Господарського суду Запорізької області від 12.09.2017 року, справа № 098/1827/17, вбачається що Фізична особа - підприємець [PERSON] 10.07.2017 року зупинила підприємницьку діяльність, за власним рішенням. Тому, юрисдикція господарського суду не розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами. За таких обставин та враховуючи те, що Договір оренди є нотаріально посвідченим, що орендар самовільно покинув орендоване приміщення без складання відповідного акту, відповідач ліквідував свій ФОП для уникнення розгляду спору у господарській судовій юрисдикції, а відносно права відповідача на користування орендованим приміщенням нотаріусом 25.01.2015 року було зроблено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за номером 8493042, позивач вважає що Договір оренди може бути розірваний за рішенням місцевого загального суду. Згідно з п. 10.4. Договору оренди, на вимогу однієї з сторін Договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, господарського суду у разі невиконання сторонами своїх зобовязань або з інших підстав, передбачених законодавчими актами України або цим Договором. Крім того, представник позивача доводив, що згідно п. 5.3. Договору оренди передбачений обовязок відповідача укласти з позивачем договір про відшкодування відповідачем витрат на утримання орендованого майна та наданні відповідачу комунальні послуги. 26 січня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір на відшкодування земельного податку, комунальних та інших послуг. Згідно з п. 3.2.6. цього договору, відповідач зобовязався укласти договір з купівлі-продажу теплової енергії з Концерном «Міські теплові мережі». Однак, відповідач уникав вказаного обовязку. Тому, лише 01 січня 2016 року відповідач уклав Договір № 203757 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Будь-яких доказів того, що відповідач не укладала вказаний договір від обставин які від неї не залежали, позивачу відповідач не надавала. Тому, відповідач знов таки проявила себе, як недобросовісний контрагент. У звязку з чим, з 26 січня 2015 року по 01 січня 2016 року позивач поніс витрати на відшкодування використаної відповідачем теплової енергії в розмірі 8597,06 грн. Витрати позивача підтверджується Актом звірки станом на 01 грудня 2017 року та витягом з акту Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 11.07.2017 року № 08.04.-30/3. Розмір розрахункової долі теплового навантаження підтверджується Розрахунком теплового навантаження на опалення по фактичному теплоспоживанню від 2015 року. 03 липня 2017 року позивач направив відповідачу лист із вимогою відшкодувати витрати на теплову енергію, що підтверджується квитанцією пошти. Зазначений лист залишився без реагування відповідача, у звязку з чим, позивач просить суд розірвати Договір від 26.01.2015 року № 1/15 оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, що обліковується на балансі комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права запис № 8493042, що внесений 26.01.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Запорізької області - [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на користь Комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради суму заборгованості по орендній платі за травень-листопад 2017 року в подвійному розмірі, а саме в розмірі 24 958, 38 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот сімдесят пять грн. 70 кой) та борг за податок на землю за травень-листопад 2017 року у розмірі 772,55 грн. (сімсот сімдесят дві грн. 55 коп); стягнути з [PERSON] на користь Комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради витрати на відшкодування використаної відповідачем теплової енергії в розмірі 8597,06 грн. (вісім тисяч пятсот девяності сім грн. 06 коп); а також судові витрати. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у позові з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що 26 січня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 1/15 оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, що обліковується на балансі комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради (далі - Договір оренди). А саме, позивач передав у строкове платне користування відповідача частину нежитлового приміщення загальною площею 53,3 кв.м, яке розташоване на першому поверсі пятиповерхової будівлі, літера А-4, інвентарний № 10310009, приміщення №91: кабінет №33 - 4,7 кв.м.; кабінет №43 - 16,1 кв.м.; кабінет №44 - 11,6 кв.м.; коридор №34-4,2 кв.м.; коридор № 37 - 6,1 кв.м.; частину коридору №38 - 2,2 кв.м.; частину коридору № 46 - 5,9 кв.м.; тамбур № 45 - 2,5 кв.м. - за адресую: м. Запоріжжя, бульвар Шевченка, будинок 27. Фактичну передачу приміщення було здійснено у день підписання Договору оренди, що підтверджується Актом прийому-передачі, що підписаний представниками позивача та відповідача. Згідно з п. 10.1 Договору оренди, приміщення були передані відповідачу на строк до 26 січня 2020 року. У відповідності до п. 3.1. Договору оренди, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, затвердженої рішенням Запорізької обласної ради від 26 листопада 2011 року № 26. За умовами п. 3.3. Договору оренди, розмір орендної плати за кожний наступний місць розраховується шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місць. Згідно з п. 3.6. Договору оренди, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі, підлягає індексації і стягується з відповідача відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України що діяла в період, на який нараховується пеня, від суми заборгованості з урахуванням індексації за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Пунктом 5.2. Договору оренди передбачено, що відповідач зобовязаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Станом на 01 грудня 2017 року (на час подання позову), орендоване приміщення не було повернуто, суму боргу по орендній платі за період з травня 2017 року по грудень 2017 року, не сплачено. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість за орендну плату за 5 місяців у розмірі 12479,19 грн. (дванадцять тисяч чотириста сімдесят девять грн. 19 коп), заборгованість за податок на землю за 5 місяців - в розмірі 772,55 грн. (сімсот сімдесят дві грн. 55 коп), що підтверджуються Актом звірки на 01 грудня 2017 року та рахунками - фактурами, які додавалися до позову. Однак, враховуючи те, що відповідач ліквідувала свій субєкт господарювання 10.07.2017 року, при цьому лист про намір розірвати Договір оренди вручила представнику позивача через дві доби 12.07.2017 року, позивач використовує своє право вимагати від відповідача, як наймача приміщення, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у разі невиконання наймачем обовязку з повернення речі. Оригінал листа відповідача із підписом представника позивача знаходиться у відповідача. Таким чином, відповідач повинна сплати позивачу подвійну орендну плату з травня по грудень 2017 року у розмірі 24 958, 38 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот сімдесят пять грн. 70 кой), із розрахунку: 12479,19 грн. х 2 = 24 958, 38, де 12479,19 грн. - заборгованість по орендній платі, а 2 - це подвійна ставка. Щодо стягнення подвійної орендної плати суд вважає наступне: Статтею 29 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що за невиконання зобовязань за договором оренди, в тому числі за зміну та розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором. Згідно з статтею 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного Кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Статтею 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема, ліквідації суб'єкта господарювання-орендаря. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним Кодексом України. Відповідно до статті 795 Цивільного Кодексу України, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. У відповідності до абзацу другого п. 2.4. Договору Оренди, відповідач повертає майно орендодавцю аналогічно порядку, встановленому при передачі майна. Тобто, за умовами п. 2.1. Договору оренди, шляхом підписання Акту приймання-передачі майна. Частиною першою статті 785 Цивільного Кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Частиною другою статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у разі невиконання наймачем обовязку з повернення речі. Доведено, що 27.07.2017 року позивач звертався із досудовою претензією до відповідача, що підтверджується описом вкладення кореспонденції до поштового відправлення та фіскальним чеком пошти. Досудова претензія залишилася без відповіді, тому 11.09.2017 року позивач звернувся із позовом до Господарського суду Запорізької області. З ухвали Господарського суду Запорізької області від 12.09.2017 року, справа № 098/1827/17, вбачається що Фізична особа - підприємець [PERSON] 10.07.2017 року зупинила підприємницьку діяльність, за власним рішенням. Тому, юрисдикція господарського суду не розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами. Суд також звернув увагу, що відповідно до п.п. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно зч. 1 ст.530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 525 Цивільного Кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 52 Цивільного кодексу України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 04 грудня 2013 року (справа № 6-125цс13), однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. За таких обставин та враховуючи те, що Договір оренди є нотаріально посвідченим, що орендар самовільно покинув орендоване приміщення без складання відповідного акту, відповідач ліквідував свій ФОП для уникнення розгляду спору у господарській судовій юрисдикції, а відносно права відповідача на користування орендованим приміщенням нотаріусом 25.01.2015 року було зроблено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за номером 8493042, позивач вважає що Договір оренди може бути розірваний за рішенням місцевого загального суду. Згідно з п. 10.4. Договору оренди, на вимогу однієї з сторін Договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, господарського суду у разі невиконання сторонами своїх зобовязань або з інших підстав, передбачених законодавчими актами України або цим Договором. Крім того, п. 5.3. Договору оренди передбачений обовязок відповідача укласти з позивачем договір про відшкодування відповідачем витрат на утримання орендованого майна та наданні відповідачу комунальні послуги. Як було встановлено в ході судового розгляду, 26 січня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір на відшкодування земельного податку, комунальних та інших послуг. Згідно з п. 3.2.6. цього договору, відповідач зобовязався укласти договір з купівлі-продажу теплової енергії з Концерном «Міські теплові мережі». Однак, відповідач уникав вказаного обовязку. Тому, лише 01 січня 2016 року відповідач уклав Договір № 203757 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Будь-яких доказів того, що відповідач не укладала вказаний договір від обставин які від неї не залежали, позивачу відповідач не надавала. У звязку з чим, з 26 січня 2015 року по 01 січня 2016 року позивач поніс витрати на відшкодування використаної відповідачем теплової енергії в розмірі 8597,06 грн. Витрати позивача підтверджується Актом звірки станом на 01 грудня 2017 року та витягом з акту Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 11.07.2017 року № 08.04.-30/3. Розмір розрахункової долі теплового навантаження підтверджується Розрахунком теплового навантаження на опалення по фактичному теплоспоживанню від 2015 року. Позивачем в ходе судового розгляду доведено та підтверджено належними доказами, що 03 липня 2017 року позивач направив відповідачу лист із вимогою відшкодувати витрати на теплову енергію, що підтверджується квитанцією пошти. Зазначений лист залишився без реагування відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, в одній позовній заяві може бути обєднано декілька вимог, повязаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За таких обставин, з урахуванням належних та допустимих доказів по справі, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved