Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2020 року звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, відповідно до якої просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту звернення до суду та до досягнення ним повноліття та просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] народився [INFO] та його батьками є: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] , які перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Після народження позивач разом із батьками та сестрою мешкав за адресою: [ADDRESS] . У травні 2011 року відносини між батьками позивача погіршились, та він разом із матір`ю та сестрою переїхали жити до бабусі за адресою: [ADDRESS] . [INFO] мати позивача [PERSON] померла. Мати позивача за життя будь-якої допомоги на його утримання від відповідача не отримувала. Позивач зазначив, що відповідач не приймає участі у його вихованні, матеріальної допомоги на його утримання не надає, що зумовило його звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту порушених прав та інтересів. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2020 року, головуючим суддею у справі визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, обґрунтувавши доводами, що наведені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що він є інвалідом другої групи, в даний час перебуває в зареєстрованому шлюбі та має на утриманні двох дітей. Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що громадяни [PERSON] та [PERSON] , тобто відповідач у справі, перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, внаслідок чого у них [INFO] народилась дитина [PERSON] , тобто позивач у справі, про що 05 квітня 2005 року в Книзі реєстрації народжень Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено актовий запис за № 333 та 19 квітня 2005 року видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 02.3-12/10302 від 28 травня 2019 року, виданої відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, позивач [PERSON] з 08 серпня 2005 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У травні 2011 року фактичні шлюбні відносини між батьками позивача були припинені, внаслідок чого він разом із матір`ю та сестрою переїхали жити за адресою: [ADDRESS] . [INFO] мати позивача [PERSON] померла. За життя [PERSON] допомогу на утримання сина [PERSON] , тобто позивача у справі від відповідача [PERSON] , як батька дитини, не отримувала. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 10 грудня 2019 року, є інвалідом 2 (другої) групи. З 24 березня 2015 року відповідач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі, про що складено відповідний актовий запис № 130 та підтверджено копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно 13 травня 2020 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Окрім позивача, відповідач має ще двох дітей: [PERSON] , [INFO] , яка є повнолітньою особою та [PERSON] , [INFO] , який є малолітньою дитиною. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Відповідно до статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді. Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частин 1, статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] , [INFO] , на момент розгляду цивільної справи досяг 15-річного віку та у відповідності до ст.32 ЦК України є особою з неповною цивільною дієздатністю та відповідно до чинного законодавства, серед іншого, має право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами. Відповідно до ч.1 ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд не приймає заперечення відповідача про наявність у нього інвалідності та інших утриманців, оскільки ці обставини не звільняють його від обов`язку утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що неповнолітній позивач не проживає разом із батьком, тобто відповідачем у справі, а проживає разом із бабусею за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. В свою чергу відповідачем періодично надається матеріальна допомога на утримання сина у розмірі 100,00 грн., що на думку суду не є достатнім для належного забезпечення утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки судом з`ясовано, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у даній справі досягнуто не було, відповідач з дитиною не проживає, регулярного утримання їй не надає, то належить визнати, що ним порушено покладений на нього статтею 180 СК України обов`язок по утриманню, який є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов`язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, а тому вбачаються усі підстави для присудження до стягнення з відповідача за цим позовом на користь позивача аліментів на його утримання до досягнення ними повноліття. Відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2020 року становить 2218,00 гривень. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд, із врахуванням обставин, визначених ст. 182 СК України, враховуючи право дитини на достатній життєвий рівень, з метою захисту прав дитини, та враховуючи наявність у відповідача малолітньої дитини від іншого шлюбу, дійшов висновку, що для забезпечення гармонійного розвитку позивача та забезпечення його потреб, вважає за доцільне визначити розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на його утримання у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з моменту подання позовної заяви, а саме з 29 квітня 2020 року і до досягнення позивачем повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України та ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої позивача при зверненні до суду із позовною заявою про стягнення аліментів та відповідача як інваліда 2 (другої) групи звільнено від сплати судового збору, а тому витрати по сплаті судового збору віднесені за рахунок держави. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., які документально не підтвердженні та відповідно не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial