Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2016 року пред'явив до суду позов до [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання права власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - 1/4 частину приміщення магазину та офісу, загальною площею 110 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] Обґрунтовує позов тим, що з 06 січня 1970 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу відповідачем [PERSON] за спільні кошти подружжя було придбано ? частину спірного приміщення магазину та офісу, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З цих підстав позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/4 частину спірного нерухомого майна. В судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала заяву, згідно з яким позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглядати справу в її відсутності. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Третя особа - [PERSON] будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явилася, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явилася, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 06 січня 1970 року сторони вступили у зареєстрований шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб (повторне) серії [NUMBER] від 16 травня 2007 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. Як слідує з договору купівлі-продажу приміщення магазину та офісу від 30 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Маркуліною Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за №5446, [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили, в рівних частках, належне [PERSON] приміщення магазину та офісу, загальною площею 110 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] Як убачається з відповіді товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» №306/07-2 від 10 травня 2016 року, станом на 29 грудня 2012 року приміщення магазину та офісу, загальною площею 110 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS], зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Маркуліною Л.О. від 30 липня 2002 року та зареєстрованого в реєстрі за №5446. Таким чином, ? частина приміщення магазину та офісу придбана відповідачем [PERSON] в період шлюбу. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спірна квартира придбана у 2002 році, тобто правовідносини між сторонами у справі у частині позовних вимог, що стосуються її поділу, виникли до набрання чинності СК України - до 1 січня 2004 року, а тому до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном . Згідно з ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З цих підстав судом установлено, що шлюб між сторонами не розірвано, спірна частина будівлі належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому позивач [PERSON] має право на поділ цього майна. Визначаючи розмір часток майна сторін при поділі майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності, суд виходить із засад рівності часток подружжя і не знаходить передбачених законом підстав для відступлення від них. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши докази у справі, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] та визнання за ним права власності на 1/4 частину приміщення магазину та офісу, загальною площею 110 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] При цьому за правилами статті 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає до стягнення 3477 гривень понесеного судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 61, 68 - 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved