Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON], також діючи в інтересах позивача [PERSON], звернувся до Ленінського районного суду АРК з позовом до відповідача, треті особи: Глазівська сільська рада, відділ Держкомзему в Ленінському районі АРК про визнання права власності на земельну ділянку і частку житлового будинку, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком, повернення самочинно зайнятої земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. Свої вимоги мотивує тим, що 05.04.2002 року відповідач примусила [PERSON] подарувати їй житловий будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,15 га за даною адресою, які не належали [PERSON] Внаслідок таких дій відповідач замість належної частки житлового будинку житловою площею 137,1 кв. м (за договором дарування) захопила весь будинок житловою площею 208,1 кв. м, в тому числі частку позивача [PERSON] розміром 71 кв. м. Також вона захопила замість належної земельної ділянки площею 0,15 га (за договором дарування) земельну ділянку площею 0,18 га, в тому числі і земельну ділянку 0,03 га, яка належить [PERSON], оформивши в подальшому державний акт на земельну ділянку площею 0,18 га. Даний державний акт був скасований судом, а також на підставі судового рішення [PERSON] було повернуто самочинно захоплену відповідачем земельну ділянку площею 0,03 га. На даний час відповідач не має правовстановлюючого документу на земельну ділянку. На підставі викладеного вважає, що житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,18 га отримані відповідачем незаконно та просить, з урахуванням остаточної зміни позовних вимог, визнати та ним, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 0,2002 га відповідно до державного акту АИ №?476587 від 11.10.2010 року, визнати за ним право власності на розташовану на ньому частку будинку площею 71 кв. м, зобов,язати відповідача не чинити перешкод в користуванні та розпорядженні будинком [ADDRESS], повернути [PERSON] та [PERSON] самочинно зайняту земельну ділянку площею 0,18 га по [ADDRESS] та зобов,язати не чинити перешкод позивачам в праві користування даною земельною ділянкою. Ухвалою суду від 24.01.2014 року у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог в частині оспорювання правочинів дарування житлового будинку та земельної ділянки позивачу було відмовлено через недопустимість зміни предмету позову після початку розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON], який також діє в інтересах [PERSON], позов підтримав з наведених в ньому підстав. Відповідач у судове засідання не з,явилася, була повідомлена, направила свого представника. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав через недоведеність та безпідставність позовних вимог. Представники третіх осіб в судове засідання не з,явилися, були повідомлені, направили заяви про розгляд справи у їх відсутності. Представник Глазівської сільської ради надав заперечення на позовну заяву. Вислухавши позивача [PERSON], представника відповідача, дослідивши матеріали справи та давши їм оцінку, суд знаходить позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на яки посилається, як на підґрунтя своїх вимог та заперечень. Як встановлено судом, на підставі договорів дарування від 05.04.2002 року позивач [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS], житловою площею 137,1 кв. м (Т.1., а.с. 124) та земельну ділянку площею 0,15 га за даною адресою (Т.1., а.с. 123), які належали йому на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Зазначені правочини є дійсними, добровільність відчуження майна була перевірена судом (Т.1., а.с. 201, 202-204), доказів протилежного суду не надано. Згідно копії державного акту про право власності на земельну ділянку від 11.10.2010 року позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2002 га, яка розташована [ADDRESS] (Т.1, а.с. 118), відомості про нього, як про власника майна, внесені у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (Т.2, а.с. 201,205,207). Також [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (Т.1, а.с. 174, 179-182), площа даного будинку дорівнює 30,8 кв. м (Т.2., а.с. 117-122). 31 травня 2005 року [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,18 га, яка знаходиться по [ADDRESS] (Т.1., а.с. 78), який в подальшому був визнаний недійсним та анульований на підставі відповідних судових рішень (Т.1., а.с. 54-55, 60-65). Рішенням Апеляційного суду АРК у м. Феодосії від 22.03.2011 року було зобов,язано [PERSON] повернути [PERSON] самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,03 га (Т.1., а.с. 84-85). Зазначені судові рішення були виконані (Т.1., 74-76, 81-83). Актами тимчасової контрольної комісії з розгляду земельних питань Глазівської сільської ради від 16.07.2012 року, 28.02.2013 року та від 17.06.2013 року (Т.1., а.с. 222-223, 224-226, Т.2., а.с. 159-162) встановлено, що фактично домоволодіння [PERSON] знаходиться на земельній ділянці площею 0,18 га. Висновком комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи (Т.2, а.с. 136-149,241,242) встановлено, що на земельній ділянці площею 0,2002 га, що належить позивачу [PERSON] згідно державного акту від 11.10.2010 року, розташована частина житлового будинку, господарських будівель та споруд, що відносяться до домоволодіння [ADDRESS], яке належить на праві власності [PERSON], зокрема частина житлового будинку літ. «А» площею 16 кв. м, прибудови літ. «а» площею 6 кв. м, веранди літ. «а2» площею 16 кв. м, навісу літ. «Д» площею 15 кв. м, басейну літ. «І» площею 15 кв. м та інші споруди (огородження, хвіртки, вимощення). Зазначене також підтверджується поясненнями експертів [PERSON], [PERSON], наданими в судовому засіданні. Висновки даної експертизи оспорюються позивачем [PERSON], однак клопотання про проведення додаткової або повторної експертизи ним не заявлялося. Статтями 391, 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 1,3 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Незважаючи на встановлення експертами факту знаходження на частині земельної ділянки позивача [PERSON] площею 0,0277 га частки житлового будинку, будівель та споруд, що належать відповідачу [PERSON], позивачі свої позовні вимоги з урахуванням висновків експертизи не уточнювали, а тому суд не може вийти за межі позову та розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,2002 га відповідно до державного акту АИ №?476587 від 11.10.2010 року суд виходить з того, що дане право вже зареєстровано за позивачем, в нього наявний правовстановлюючий документ на земельну ділянку і таке його право ніким не оспорюється. Доказів протилежного позивачем не надано. Наявність накладення будівель та споруд відповідача на земельну ділянку позивача [PERSON], на думку суду не свідчить про оспорювання права власності позивача на земельну ділянку, а є спором з приводу порушення меж земельних ділянок суміжних землекористувачів. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на розташовану на земельній ділянці площею 0,2002 га частку житлового будинку площею 71 кв. м суд виходить з того, що наявність на земельній ділянці позивача такої частки житлового будинку не підтверджується наданими позивачем доказами, не узгоджується з висновками призначеної комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи. Крім того позивачем не надано доказів того, що житловий будинок (або його частка) по [ADDRESS] належить йому на праві власності і таке його право не визнається відповідачем. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов,язання відповідача не чинити перешкод в користуванні та розпорядженні будинком [ADDRESS] суд виходить з того, що право власності на даний житловий будинок зареєстроване за [PERSON], він знаходиться на належній позивачу земельній ділянці площею 0,2002 га і [PERSON] не надано суду доказів наявності створення йому будь-яких перешкод з боку відповідача в користуванні та розпорядженні даним житловим будинком. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] про повернення їм самочинно зайнятої земельної ділянки площею 0,18 га по [ADDRESS] суд виходить з того, що позивачами взагалі не доведено приналежність їм на праві власності даної земельної ділянки. При цьому суд враховує, що самочинно зайнята [PERSON] земельна ділянка площею 0,03 га вже повернута позивачу [PERSON], а договір дарування земельної ділянки площею 0,15 га, укладений між [PERSON] та [PERSON], не визнавався недійсним, а отже вона має право на користування зазначеною земельною ділянкою. З цих же підстав суд відмовляє у задоволенні позовних вимог позивачів про зобов,язання не чинити їм перешкод в праві користування даною земельною ділянкою. Інші наявні в матеріалах справи документи та доводи сторін не впливають на висновок суду за заявленими позовними вимогами. Таким чином суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України всі документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з позивачів на користь осіб, їх зазнавших, пропорційно розміру позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено. При цьому суд вважає за необхідне не стягувати повторно витрати на правову допомогу в розмірі 375 грн. за ознайомлення з матеріалами цивільної справи від 16.01.2014 року (Т.2, а.с. 243-244), оскільки зазначена сума вже включена в розрахунок витрат на правову допомогу від 23.01.2014 року (Т.2, а.с. 209-210). На підставі викладеного та

Outcome: approved