Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 02.11.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконав в повному обсязі умов договору, через що виникла заборгованість. Станом на 13.02.2019 року сума заборгованості становить 24 647,02 грн., з яких: 6 522,66 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5 625,43 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10 049,07 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 800,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована складова) та 1 149,86 грн. - штраф (процентна складова). Добровільно відповідачем сума заборгованості не сплачена, а тому позивач вимушений був звернутись до суду. Згідно позовної заяви, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» прохав суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 02.11.2010 року в розмірі 24 647,02 грн. Також, згідно уточненої позовної заяви наданої до суду 12.08.2019 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» прохав суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 02.11.2010 року в розмірі 10 815,97 грн., з яких: 5 926,30 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 360,59 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 4 529,08 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, надав суду клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги прохав задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення та зазначили, що [PERSON] самостійно сплачувала борг, останній платіж здійснила в вересні 2019 року. Потім банк почав знімати гроші з її картки з заробітної плати. В другому розрахунку наданому банком 12.08.2019 року з`явилась заборгованість за нарахованими відсотками, якої в первинному розрахунку не було. Відповідач [PERSON] пояснювала, що умов та правил надання банківських послуг вона не підписувала, в ході виконання кредитного договору позивач періодично самостійно змінював проценту ставку за кредитним договором. Заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих сторонами, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 02.11.2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підписала заяву - анкету від 02.11.2010 року, у якій зазначено, що вона ознайомилася та згодна з правилами користування платіжною карткою та тарифами банку. Згідно розрахунку заборгованості за договором від 02.11.2010 року, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] станом на 13.02.2019 року, наданого позивачем разом з позовом 11.03.2019 року, заборгованість [PERSON] становить 24 647,02 грн., з яких: 6 522,66 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5 625,43 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10 049,07 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 800,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована складова) та 1 149,86 грн. - штраф (процентна складова). Відповідачем [PERSON] здійснено сплату заборгованості за кредитним договором від 02.11.2010 року: 01.04.2019 року в розмірі 500,00 грн.; 08.04.2019 року в розмірі 500,00 грн.; 15.04.2019 року в розмірі 18 700,00 грн.; 17.05.2019 року в розмірі 500,00 грн.; 02.07.2019 року в розмірі 520,00 грн.; 08.08.2019 року в розмірі 500,00 грн.; 03.09.2019 року в розмірі 500,00 грн., на загальну суму 21 720,00 грн. 12.08.2019 року позивачем до суду надано новий розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором від 02.11.2010 року, де зазначено, що станом на 13.02.2019 року сума заборгованості відповідача з урахуванням здійснених платежів становить 10 815,97 грн., з яких: 5 926,30 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 360,59 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 4 529,08 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач не ознайомлювалася із Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, наявних в матеріалах справи Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не погоджувала та не підписувала. Дані пояснення відповідача також підтверджуються і змістом наданих позивачем Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 13.02.2019 року, її складових, а саме боргу за тілом кредиту, процентами, пенею та штрафами, даними квитанцій про погашення [PERSON] суми боргу за кредитним договором в розмірі 21 720 грн., суд вважає, що відповідачем у даному випадку сплачено заборгованість за кредитним договором у розмірі, що перевищує її обов`язок сплати кредитних коштів відповідно до встановлених судом підстав з урахуванням правової позиції Верховного Суду згідно постанови від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, а саме щодо погашення тіла кредиту в розмірі 12148,09 грн. згідно первинного розрахунку чи тіла кредиту згідно розрахунку, до надійшов до суду від позивача 12.08.2019 року в розмірі 5926,30 грн., а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. З урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленою у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за процентами, пенею та штрафами нарахованими відповідно до Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, оскільки вказаного документу відповідач не підписувала, даних умов кредитного договору не узгоджувала, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не є складовою частиною спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування. Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, разом із тим, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та відповідно до визначених позивачем підстав позову. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed