Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] просить суд винести рішення, яким визнати його звільнення з посади водія автомобіля ТОВ «ОМЕГА ТРАНС АВТО» з 17 березня 2014 року по ст.38 КЗпП України за власним бажанням незаконним, скасувати його, змінити дату звільнення його з роботи з 17.03.2014 року на 10.03.2015 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що 02 січня 2013 року він був прийнятий на роботу до ТОВ «ОМЕГА ТРАНС АВТО» на посаду водія автомобіля. В період роботи його 02.03.2014 року наказом військового комісара [INFO] було признано на військові збори, про що він повідомив адміністрацію товариства. Через деякий час йому подзвонив директор товариства та попросив написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, що він і зробив, отримавши в день звільнення 17 березня 2015 року трудову книжку. Після чого, наказом №1 військового комісара [INFO] від 19 березня 2014 року він був призваний на військову строкову службу. На той час він не знав про те, що мав бути звільненим з роботи по п.3 ст.36 КЗпП в зв`язку з призовом на військову службу. Коли він повернувся з військової служби, 09 березня 2015 року, то звернувся до адміністрації товариства з проханням поновити його на роботі, але йому було відмовлено. Він вважає, що наказ про його звільнення з посади водія автомобіля за власним бажанням являється незаконним, оскільки адміністрація товариства ввела його в обману, фактично порушивши вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» та Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Він вважає, що написав власноручно заяву про звільнення під примусом. Оскільки даний наказ є незаконним, а продовжувати трудові відносини з товариством він не бажає, то даний наказ слід скасувати та змінити дату його звільнення з роботи з 17.03.2014 року на 10.03.2015 року, а також одночасно з цим, слід винести рішення про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.03.2014 року по 10.03.2015 року. Він також просив суд поновити строк позовної давності для подачі позову, оскільки пропустив його з вини відповідача, який не надав йому письмової відповіді щодо підстав звільнення чи поновлення його на роботі, після чого він і змушений був звернутися з відповідним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав, посилаючись на вищенаведені обставини та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «ОМЕГА ТРАНС АВТО» в судове засідання не з`явився, але письмово повідомив суд про розгляд справи без його участі, надав письмові заперечення, де просив відмовити в задоволенні заявленого позову в повному обсязі та застосувати ст.233 КЗпП України щодо строку позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, але повідомив суд про розгляд справи без його участі та щодо вирішення даного позову покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові матеріали справи, вважає за необхідне позов залишити без задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідно до наказу №2/13 від 02 січня 2013 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду водія автомобіля в ТОВ «ОМЕГА ТРАНС АВТО», про що свідчить запис у трудовій книжці позивача. Із копії заяви водія [PERSON] від 17 березня 2014 року видно, що позивач [PERSON] власноручно написав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням. Із копії наказу ТОВ «ОМЕГА ТРАНС АВТО» за №02/14 від 17 березня 2014 року вбачається, що водія автомобіля [PERSON] звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України з 17 березня 2014 року. Останнім робочим днем вважати 17 березня 2014 року. Виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 29 календарних днів за період роботи з 02.01.2013 року по 17.03.2014 року. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Уразі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням неможливістю продовжувати роботу... власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін), договір припиняється в строк, визначений сторонами... Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Із п.12 зазначеної Постанови вбачається, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Суд вважає, що в судовому засіданні представником позивача не було наведено належних доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням під примусом або був введений в оману адміністрацією ТОВ «ОМЕГА ТРАНС АВТО», натомість з письмового заперечення відповідача вбачається, що саме позивач був ініціатором свого звільнення за власним бажанням, не повідомляв адміністрацію про військові збори, сам просив звільнити його в день написання заяви, що і було зроблено адміністрацією ТОВ «ОМЕГА ТРАНС АВТО», відповідно до ст.47 КЗпП України, оскільки позивач в цей же день отримав свою трудову книжку. В даному випадку, суд не находить підстав для визнання незаконним звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням та скасування наказу №02/14 від 17.03.2014 року, а тому відповідно немає підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо зміни дати його звільнення та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд також вважає, що при звільненні позивача відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства, які визначають порядок звільнення працівників за власним бажанням, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Із п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Із ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України видно, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 17 березня 2014 року [PERSON] отримав трудову книжку та ознайомився з наказом про його звільнення за власним бажанням, після чого 19 березня 2014 року був призваний на дійсну військову службу, звільнився зі служби 09 березня 2015 року, а тому з 10 березня 2015 року мав можливість звернутися з відповідним позовом до суду, хоча по даним канцелярії суду позов ним був поданий 16 червня 2015 року, тобто після спливу місячного строку з дня звільнення, а тому ним був пропущений строк позовної давності щодо звернення до суду за захистом своїх прав. Представник відповідача в своїх запереченнях до позовної заяви просив суд застосувати позовну давність, оскільки позивач пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України, а тому суд вважає, що є підстави у відмові в задоволенні заявленого позову в зв`язку з пропуском строку. В свою чергу, суд не приймає до уваги клопотання представника позивача про продовження строку позовної давності, мотивуючи тим, що позивач не міг своєчасно подати свій позов до суду, оскільки чекав письмової відповіді від відповідача щодо врегулювання цього спору в добровільному порядку, що не можна вважати поважною причиною, а тому у суда є також підстави для відмови в задоволенні заявленого позову в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. На підставі ст.ст.38, 47, 233, 234 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» та

Outcome: dismissed