Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

Позивач АТ «Універсал Банк» просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за Додатковою угодою № BL1886/BL1886-К до Генерального договору в сумі 128808,00 доларів США, заборгованість за Додатковою угодою № BL1886/BL2679-КL+ до Генерального договору в сумі 85872,00 доларів США та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що між позивачем ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] 12.02.2008 було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL1886 на загальну суму 250000,00 доларів США з терміном користування коштами до 01.02.2028. В подальшому на виконання умов Генерального договору між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду до Генерального договору (індивідуальну угоду) № BL1886/BL1886-K від 12.02.2008, відповідно до якої Банк, підтверджуючи свої зобов`язання за діючим Генеральним договором, надав позичальнику кредитні кошти в сумі 130000,00 доларів США зі сплатою 14,00% річних («базова процентна ставка») за використання кредитних коштів у межах встановленого строку користування та 28,00% річних («підвищена процентна ставка») за користування кредитними коштами понад строк. Також 07.03.2008 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № BL1886/BL2679-КL+ до Генерального договору, відповідно до якої Банк, підтверджуючи свої зобов`язання за діючим Генеральним договором, надав позичальнику кредитні кошти в сумі 95000,00 доларів США зі сплатою 14,00% річних («базова процентна ставка») за використання кредитних коштів у межах встановленого строку користування та пені за користування кредитними коштами понад строк. В подальшому між сторонами було укладено 22 додаткових угоди, якими змінювались відсоткові ставки за користування кредитними коштами в різні періоди дії кредитного зобов`язання. Однак відповідач не виконує своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, що призвело до утворення заборгованості за Додатковою угодою № BL1886/BL1886-K до Генерального договору та Додатковою угодою № BL1886/BL2679-КL+ в сумі 271729,00 доларів США. Однак ПАТ «Універсал Банк» просить суд стягнути заборгованість у сумі 214680,00 доларів США, а саме: заборгованість за Додатковою угодою № BL1886/BL1886-K в сумі 128808,00 доларів США: 114066,92 доларів США - заборгованість по сумі кредиту; 7894,54 доларів США - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 4011,64 доларів США - відсотки; 2834,90 доларів США - підвищені відсотки, та заборгованість за Додатковою угодою № BL1886/BL2679-КL+ в сумі 85872,00 доларів США, з яких: 81155,64 доларів США - заборгованість по сумі кредиту; 4716,36 доларів США - прострочена заборгованість по сумі кредиту. Представник позивача АТ «Універсал Банк» в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, на виклик суду не з`явився, про причину неявки не повідомив. Представник відповідача адвокат Марочканич М.О. в судовому засіданні 12.03.2020 позов визнав частково, вважає, що позивач має право вимагати стягнення лише простроченої суми заборгованості. Окрім того, 24.01.2020 подав заяву про застосування строків позовної давності, вказавши, що заборгованість відповідача перед позивачем за Додатковою угодою № BL1886/BL1886-K почала утворюватися 31.03.2008, а за Додатковою угодою №BL1886/BL2679-КL+ 01.06.2008 відповідно. З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся тільки 15.02.2019, відтак пропустив трьохрічний строк позовної давності, що, на його думку, є підставою для відмови в задоволенні позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача у межах заявлених позовних вимог, встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] 12.02.2008 було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL1886 в рамках ліміту на загальну суму 250000,00 доларів США з терміном користування коштами до 01.02.2028 /а.с. 16-22/. З матеріалів справи судом встановлено, що на виконання умов Генерального договору між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду до Генерального договору (індивідуальну угоду) № BL1886/BL1886-K від 12.02.2008, відповідно до якої Банк, підтверджуючи свої зобов`язання за діючим Генеральним договором, надав позичальнику кредитні кошти в сумі 130000,00 доларів США зі сплатою 14,00% річних («базова процентна ставка») за використання кредитних коштів у межах встановленого строку користування та 28,00% річних («підвищена процентна ставка») за користування кредитними коштами понад строк /а.с. 24-25/. Згідно з додатком № 1 до Додаткової угоди № BL1886/BL1886-K від 12.02.2008 визначено графік погашення кредиту із щомісячним ануїтетним платежем 1627,79 доларів США /а.с. 26-29/. Згідно з п. 2.1 згаданої Додаткової угоди фактичне надання кредитних коштів має бути здійснене протягом 5 календарних днів, починаючи з дня підписання обома сторонами Індивідуальної угоди та графіку погашення кредиту - Додатку №1 до неї /а.с. 24/. Згідно з п. 2.2 згаданої Додаткової угоди позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з Додатком № 1 до цієї Індивідуальної угоди, якщо тільки не застосовується інший (коротший) термін повернення кредиту відповідно до умов Генерального договору та/або цієї Індивідуальної угоди та/або згідно з умовами відповідної угоди сторін. При цьому сторони погодили, що терміном погашення кожного щомісячного ануїтетного платежу за Графіком погашення кредиту вважається останній робочий день, що передує 01 числу кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого Позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж; першим днем прострочення сплати суми щомісячного ануїтетного платежу вважається 01 число кожного поточного календарного місяця строку кредитування згідно з Графіком погашення кредиту /а.с. 24/. Сума кредиту в розмірі 130000,00 доларів США видана позивачем та отримана відповідачем [PERSON] 13.02.2008, що підтверджується меморіальним ордером №0344263USD000541 від 13.02.2008 /а.с. 159/. Також 07.03.2008 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №BL1886/BL2679-КL+ до Генерального договору, відповідно до якої Банк, підтверджуючи свої зобов`язання за діючим Генеральним договором, надав позичальнику кредитні кошти в сумі 95000,00 доларів США зі сплатою 14,00% річних («базова процентна ставка») за використання кредитних коштів у межах встановленого строку користування та пені за користування кредитними коштами понад строк /а.с. 31-32/. Сума кредиту в розмірі 95000,00 доларів США видана позивачем та отримана відповідачем [PERSON] 07.08.2008, що підтверджується меморіальним ордером № 034В520080670001 від 07.03.2008 /а.с. 160/. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем за період з 25.12.2009 по 23.06.2017 було укладено двадцять дві Додаткові угоди до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL1886 від 12.02.2008, якими змінювались відсоткові ставки за користування кредитними коштами в різні періоди дії кредитного зобов`язання. З розрахунку заборгованості за Додатковою угодою № BL1886/BL1886-K до Генерального договору та Додатковою угодою № BL1886/BL2679-КL+ встановлено, що сукупний розмір такої станом 04.01.2019 на становить 271729,00 доларів США /а.с. 167-177/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Генерального договору та Додаткових угод позивачем вживалися заходи для добровільної сплати відповідачем заборгованості за кредитом і відсотками, зокрема, надсилались вимоги № 11874 ГО від 24.10.2018, № 11875 ГО від 24.10.2018 та №11877 ГО від 24.10.2018 про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення, що не дало позитивних результатів /а.с. 12-15/. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (сплатити гроші). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Частиною 2 ст. 615, ст. 625 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, у справах про невиконання умов будь-яких договорів позивач має довести, що у відповідача є зобов`язання, яке ним не виконано, а відповідач, відповідно, що зобов`язання ним виконано відповідно до умов договору або не виконано не з його вини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач довів виконання своїх зобов`язань за Договором у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредитні кошти на умовах, передбачених Договором (надання кредиту в розмірі 130000 та 95000 доларів США). На підтвердження позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості, в якому відображено всі операції щодо отримання позичальником [PERSON] кредиту, вичерпну інформацію про отримання коштів позичальником, здійснення платежів на погашення та наявність заборгованості /а.с. 167-177/. Всупереч вищенаведеному, відповідачем та його представником не подано жодного доказу на спростування наданого позивачем розрахунку та належного виконання зобов`язань за кредитним договором. Що стосується поданої представником відповідача заяви про застосування строків позовної давності, суд звертає увагу на таке. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Подаючи заяву про застосування строків позовної давності, представник відповідача вказує, що заборгованість відповідача перед позивачем за Додатковою угодою №BL1886/BL1886-K почала утворюватися 31.03.2008, а за Додатковою угодою №BL1886/BL2679-КL+ 01.06.2008 відповідно. З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся тільки 15.02.2019 та пропустив трьохрічний строк позовної давності, а тому вважає, що вказане є підставою для відмови в задоволенні позову. Проте вказані твердження суд вважає безпідставними, оскільки представником відповідача не враховано, що у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань відповідачем між ним та позивачем укладено 22 Додаткові Угоди, перша з яких 25.12.2009, остання 23.06.2017, якими змінювались відсоткові ставки за користування кредитними коштами в різні періоди дії кредитного зобов`язання та відбувалась реструктуризація простроченої заборгованості, сутність якої відповідно до згаданих угод зводилась до сплати додатково платежу (крім щомісячного ануїтетного згідно з графіком погашення), покликаного погасити утворену прострочену заборгованість. Вказані угоди містять підписи відповідача, що свідчить про те, що останній погодився з викладеними в них умовами викладеними. Враховуючи, що остання Додаткова угода укладена між сторонами 23.06.2017, останній платіж здійснено 22.12.2018, з позовом до суду позивач звернувся в 20.02.2019, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не виконав взятих на себе за договором зобов`язань, внаслідок чого утворилася заборгованість за Додатковою угодою № BL1886/BL1886-K до Генерального договору та Додатковою угодою № BL1886/BL2679-КL+ в сумі 271729,00 доларів США. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. У зв`язку із зазначеним суд враховує, що АТ «Універсал Банк» просить суд стягнути заборгованість у сумі 214680,00 доларів США, а саме: заборгованість за Додатковою угодою №BL1886/BL1886-K в сумі 128808,00 доларів США: 114066,92 доларів США - заборгованість по сумі кредиту; 7894,54 доларів США - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 4011,64 доларів США - відсотки; 2834,90 доларів США - підвищені відсотки, та заборгованість за Додатковою угодою № BL1886/BL2679-КL+ в сумі 85872,00 доларів США, з яких: 81155,64 доларів США - заборгованість по сумі кредиту; 4716,36 доларів США - прострочена заборгованість по сумі кредиту. Судом встановлено, що відповідач не здійснює платежів у рахунок погашення суми кредиту та нарахованих по ньому відсотків, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання, що дає позивачу право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів і не суперечить правовим приписам ч. 2 ст. 1050 ЦК України. При цьому, визначаючи заборгованість, що підлягає стягненню в іноземній валюті (доларах США), суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), в яком зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. А тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року в справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи наведене, суд вважає вимоги позивача про стягнення заборгованості в іноземній валюті (доларах США) підставними і такими, що підлягають до задоволення. Відтак враховуючи, що зазначена заборгованість на даний час залишається непогашеною, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Додатковою угодою №BL1886/BL1886-К до Генерального договору в сумі 128808,00 доларів США, заборгованість за Додатковою угодою № BL1886/BL2679-КL+ до Генерального договору в сумі 85872,00 доларів США. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір у розмірі 87460,63 грн. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved