Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду і свої вимоги мотивує тим, що їй відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 30.01.2014 року на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою [ADDRESS], відповідачі не є співвласниками квартири. Разом з нею у вище вказаній квартирі зареєстровані донька та онук, як з нею не проживають, а з 2005 року вибули до Італії на постійне місце проживання, участі в оплаті комунальних послуг не приймають, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають і квартирою не цікавляться. Так як відповідачі мешкають за кордоном України, не мають змоги приїхати в м.Суми та особисто знятися з реєстрації, позивачка просить суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом оголошення на офіційному сайті суду. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Між сторонами склалися правовідносини, що витікають з здійснення права власності та регулюються Цивільним кодексом України. Згідно ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Судом при розгляді справи встановлено, що позивачу відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 30.01.2014 року на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою [ADDRESS] (а.с.6). У вказаному будинку зареєстровані позивач та відповідачі, що підтверджується довідкою № 14.03-08/6883 від 16.05.2018 (а.с. 10). Позивачка перешкод щодо проживання в квартирі відповідачам не чинила. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі, яка належить позивачу на праві власності, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У відповідності зі ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленість між ним і власником житла. Діями відповідачів порушені права позивача, як власника цього житла. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право користування, володіння та розпорядження своїм майном. Згідно із ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки відповідачі не проживають за адресою [ADDRESS] за місцем реєстрації з 2005 року, їх необхідно визнати такими, що втратили право на користування цим житлом.

Outcome: approved