Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з даним позовом до [PERSON], у якому просить суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу, та постановити рішення, яким визнати частково недійсним в судовому порядку укладений відповідачем договір купівлі-продажу від 29.06.16р. в частині покупця, визнавши при цьому [PERSON], замість [PERSON], покупцем квартири [ADDRESS], з дня укладення такого договору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 29.06.16 р. [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири. Згідно п. 5 оскарженого договору відповідач мала обов'язок сплатити на користь продавця 303 810 грн. до дня посвідчення цього договору, а продавець (п. 14), вказаного договору, мав обов'язок передати покупцю своє житло в належному технічному стані, звільнити його та виселити третіх осі, що мають права користування на це майно. Позивач вказує, що в межах матеріального права вимог СК України, вказані дії мали відбуватись за згодою подружжя сторін (продавець, покупець), на що вказує п. 7 вказаного договору. Згідно вказаної норми вбачається, що чоловік відповідача по справі син позивача - [PERSON] такої згоди не надавав, проте від його імені ніби таку згоду надала відповідач по справі, котра в цей час діяла від його імені по дорученню. Як вбачається з тексту вказаного договору, нотаріус послалась на вказану обставину при укладанні оскарженого договору, проте прийняла необхідну законом згоду від особи, котра виходить діяла від імені її довірителя в своїх інтересах. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Наведене означає що нотаріус протиправно уклав вказану угоду, вона не відповідає вимогам закону та частково порушує її з чоловіком права. Позивач вказує, що вона та її чоловік зареєстровані придбаній квартирі та проживають у ній. Як вказує позивач, вказана обставина виникла внаслідок того, що позивач передала їхні з чоловіком кошти відповідачу та її чоловіку - [PERSON] на зберігання з метою збереження коштів, котрі вони мали намір в подальшому використати на придбання їм житла, котре в подальшому вони дійсно мали намір заповідати відповідачу та своєму синові. Відповідач повідомила їм, що знайшла для них житло, котре вони можуть придбати за наявні в них кошти, якщо воно їх влаштує. Відповідач привела їх до продавця, вони узгодили умови продажу житла та відповідно погодились на його придбання наголосивши при цьому щоби відповідач допомога їм все оформити та щоби вона сплатила усі належні продавцю кошти з наявних та належним їм коштів. Відповідач погодилась надати їм допомогу з цього приводу та виконати усі процесуальні моменти укладання самого договору купівлі-продажу житла. В подальшому вони дійсно придбали вказане житло та оселились у ньому, виходячи з чого рахували його з чоловіком своєю власністю та були переконані в збереженні їхніх прав власності. За таких обставин, в кінці 2016 року, вона з документами на житло пішла до нотаріуса щоби оформити заповіт на користь свого сина та відповідача по справі, оскільки справді мала такі наміри. У нотаріуса, коли оглянули договір купівлі-продажу, їм пояснили, що вони не власники житла, а лише його користувачі, а тому вони не мають права заповідати житло, яке рахують досі своїм. Коли вони звернулись за роз'ясненнями з цього приводу до відповідача, остання пояснила, що вона їх не так зрозуміла, виходячи з чого просто поквапилась, оформивши їхнє житло на себе та обіцяла переписати на них житло, оскільки себе власником не рахує та виходить помилково його оформила на себе. Отже сьогодні в них виникла ситуація, коли відсутній спір щодо права власності на житло і лише слід замінити за спірним договором купця їхнього житла, змінивши лише в договорі відповідача на її прізвище, проте цього досі ніхто не робить, хоча і не заперечує проти цього. Таким чином, як вказує позивач, між нею та відповідачем виникли відносини, коли вона, будучи фактичним власником житла, не має на нього юридичних прав, чому частково перешкоджає сам оскаржений договір. Позивач [PERSON] в судове засідання не з?явилася, однак її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що оспорюваний правочин необхідно визнати недійсним в частині, що стосується покупця, оскільки дійсним покупцем за даним договором є його довірителька [PERSON] Окрім того, представник позивача зазначив, що відповідач [PERSON] та її чоловік [PERSON] перебувають на черзі на поліпшення житлових умов як військовослужбовці, а тому переоформлення квартири [ADDRESS] на відповідачів або когось із них матиме наслідком зняття їх із квартирного обліку для поліпшення житлових умов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Третя особа на стороні відповідача - [PERSON] позовні вимоги вважає підставними та просить їх задовольнити. Третя особа на стороні позивача - [PERSON] в судове засідання не з?явився і не повідомив суд про причини неявки, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши обставини справи, всебічно дослідивши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, виходячи із таких міркувань. Судом встановлено, що 29 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила житлову квартиру [ADDRESS] (а.с. 5-6). Як встановлено судом, умови вказаного договору були виконані. У придбаній за вказаним договором квартирі проживає відповідач та її чоловік [PERSON], а також батьки чоловіка - [PERSON], [PERSON], що свідчить про те, що умови договору були виконані. У своїх позовних вимогах позивач не просить суд визнати договір купівлі-продажу від 29.06.2016р. удаваним, а просить суд визнати його частково недійсним в частині покупця, покликаючись на статті 203, 215, 216 ЦК України, а також на статті 234 (правові наслідки фіктивного правочину), 235 (правові наслідки удаваного правочину) ЦК України. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За своєю правовою природою удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. В даній ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою нібито прикриває реальний правочин. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Суд може визнати удаваним договір купівлі-продажу в частині, що стосується покупця з підстав, що насправді покупцем є інша особа, якщо встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї. Однак, позивач у своїх позовних вимогах не просив визнати вищезазначений договір удаваним і застосувати відповідні правові наслідки, що визначені ст. 235 ЦК України. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Як встановлено судом із дослідженого договору, а також із показів сторін, їхніх представників та третіх осіб, підстав вважати, що оспорюваний договір укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, у суду немає, про що свідчить, хоча б, сам факт виконання умов договору сторонами такого договору. Представник позивача на пропозицію суду уточнити позовні вимоги і вибрати належний спосіб захисту свого цивільного права не відреагував, позовні вимоги в частині обрання належного способу захисту не уточнив. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Окрім цього, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач, покликаючись у своїх позовних вимогах на статті 203, 215, 216 ЦК України, та просячи визнати договір купівлі-продажу частково недійсним, не зазначив, які саме вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України не були сторонами додержані в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, і яким чином було порушено його право, а також не надав на підтвердження цих обставин жодних доказів. А тому, на підставі наведеного, суд вважає, що правових підстав для задоволення позовних вимог немає.

Outcome: dismissed