Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» 23 квітня 2018 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В своїй позовній заяві посилався на те, що 22 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказував, що відповідач свої зобовязання за договором належним чином не виконав, станом на 31 березня 2018 року загальна заборгованість перед банком за умовами договору складає 20423,03 грн. В своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 20423,03 грн. та понесені судові витрати. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 02 травня 2018 року в даній справі відкрито провадження з розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 04 червня 2018 року в справі ухвалено заочне рішення, яке ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2019 року за заявою відповідача [PERSON] скасовано з призначенням справи до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце судового розгляду. В судове засідання 24 квітня 2019 року представник позивача не зявився, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи, в матеріалах справи наявна заява з проханням розглядати справу без його участі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували. Відповідач в судовому засіданні не оспорював факт підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у ПриватБанку та отримання кредитної картки «Універсальна», але посилався на ту обставину, що кредитні кошти не отримував. Суд, заслухавши відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 лютого 2011 року (а.с. 6) між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до вимог частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом частини першої\~статті 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Суд виходить з того, що кредитний договір 22 лютого 2011 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому кредитні правовідносини виникли між сторонами в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання, тому посилання відповідача в поданому до суду відзиву на позовну заяву на ту обставину, що позивачем не надано доказів перерахування коштів, виписок або меморіального ордеру не спростовують факт виникнення кредитним правовідносин між сторонами. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобовязання виконав належним чином, надав відповідачу кредитні кошти, оскільки відповідач в період з березень-квітень 2015 року користувався картковим рахунком, розмір неповернутих коштів складає 533,13 грн. Посилання відповідача в судовому засіданні на ту обставину, що не користувався картковим рахунком судом оцінюється виключно як спосіб захисту, оскільки [PERSON]С, не оспорює факт отримання кредитної картки «Універсальна». Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач заборгованість по процентам за користування кредитом обраховує у розмірі 15101,39 грн., що не відповідає умовам кредитного договору від 20 лютого 2011 року. Зокрема, при заборгованості за тілом кредиту в сумі 533,13 грн., за період з 21 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року позивач нарахував проценти за користування кредитом у розмірі 15101,39 грн., що не відповідає розміру відсоткової ставки, яка має складати 43,2 % річних, а тому не приймається до уваги судом. Розмір заборгованості за відсотками, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача суд обраховує за наступним розрахунком: з 21 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року (2 роки 345 днів), заборгованість за кредитом 533,13 грн., відсоткова ставка 43,2% річних, заборгованість за відсотками = 678,31 грн. Тому сума відсотків, що підлягає стягненню з відповідача, складає 678,31 грн. Окрім того, позивачем також нарахована відповідачу заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3339,79 грн., а також штраф в розмірі 500 грн. (фіксована складова), штраф в розмірі 948,72 грн. (процентна складова). Щодо вирішення позовних вимог в цій частині суд керується таким. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами укладеного між сторонами договору, а саме пунктами 1.1.5.21,1.1.5.25 (а.с. 8-31), передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктами 1.1.5.20, 2.1.1.12.7.4, 2.1.1.12.8.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в цій частині. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ Комерційний банк «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 лютого 2011 року в розмірі 1211 грн. 44 коп., з яких 533 грн. 13 коп. заборгованість за кредитом, 678 грн. 31 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги, що позов задоволено на 5,93 %. Позивачем АТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати в розмірі 1762 грн., тому судові витрати підлягають відшкодуванню позивачу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 104,49 грн. Відповідачем [PERSON] понесенні судові витрати в розмірі 6384,20 грн., підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 6005,62 грн.

Outcome: partial