Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики у сумі 13 062,00 євро, з яких 7 950,00 євро - сума основного боргу, та 5 112,00 євро - відсотки за користування боргом за період з 15.12.2017 року до 14.12.2018 року включно, а також позивач просить стягнути з відповідача на його користь відсотки за користування боргом з 01.01.2019 року до моменту виконання рішення суду, з підстав порушення відповідачем умов Договору в частині своєчасного погашення заборгованості. 13 лютого 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 13 лютого 2019 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 14.12.2017 року [PERSON] написано розписку, відповідно до якої останнім зазначено, що він взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 15 950,00 євро із сплатою 3 (трьох) процентів щомісячно за користування позикою, з графіком повернення суми боргу: до 31.01.2018 року - 1000,00 євро; до 28.02.2018 року - 1000,00 євро; до 31.03.2018 року - 1500,00 євро; до 30.04.2018 року - 1500,00 євро; до 31.05.2018 року - 1500,00 євро; до 30.06.2018 року - 1500,00 євро; до 31.07.2018 року - 2000,00 євро; до 30.08.2018 року - 2000,00 євро; до 30.09.2018 року - 2000,00 євро; 31.10.2018 року - 2000,00 євро і всі нараховані відсотки які зобов'язався повернути, однак борг та відсотки відповідно до графіку погашення [PERSON] не повернуто. (а.с. 8) Відповідно до Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 рок, ураховуючи добровільну сплату [PERSON] 2 000,00 євро позики, з [PERSON] на користь [PERSON], було стягнуто частину боргу в сумі 6 000,00 євро, а саме платежів, що мали бути здійснені: до 31.03.2018 року - 1500,00 євро; до 30.04.2018 року - 1500,00 євро; до 31.05.2018 року - 1500,00 євро; до 30.06.2018 року - 1500,00 євро. (а.с. 9-10) Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України , а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення з позовом до суду відповідач не виконує взяті на себе за договорами позики зобов'язання, грошові кошти у розмірі залишку суми позики в сумі 7 950,00 євро (з липня 2018 року по жовтень 2018 року включно) позивачу не повернув, тому дана заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку, з урахуванням щомісячних процентів (3% від суми позики) за користування позикою у розмірі 5 112,00 євро за період з 15.12.2017 року по 14.12.2018 року включно, а також за заявлений позивачем період з 01.01.19 року по 02.04.2019 року, тобто по день ухвалення даного рішення суду, у розмірі 715,5 євро, зокрема у валюті, визначеній Договором. Разом з тим, суд визнає необґрунтованою вимогу позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою до моменту виконання рішення суду, оскільки діючим законодавством не передбачено нарахування майбутнього стягнення за відсутності реальної можливості передбачити подію виконання рішення суду. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики підлягають до часткового задоволення, та присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 13 777,50 євро, з яких: 7 950,00 євро - сума основного боргу, 5 112,00 євро - відсотки за користування боргом за період з 15.12.2017 року по 14.12.2018 року включно, а також 715,5 євро - відсотки за користування боргом за період з 01.01.2019 року по 02.04.2019 року включно. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 995,06 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial