Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явив до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому ( [PERSON] ) на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Крім нього у вказаному житловому будинку зареєстрований також відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком його дочки, шлюб між ними розірвано 19 листопада 2008 року. Після розірвання шлюбу, тобто з 2008 року відповідач [PERSON] не проживає у належному йому ( [PERSON] ) житловому будинку [ADDRESS] , його речі та майно у помешканні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг та здійсненні поточних ремонтів він не приймає. Разом із цим, позивач вказує, що реєстрація відповідача у належному йому на праві власності житловому будинку порушує його ( [PERSON] ) права як власника даного житла. При цьому, відповідачу ніхто не чинить перешкод у користуванні вказаним житлом, натомість вже понад десять років [PERSON] проживає в іншому житловому будинку у с. Малий Ходачків, Тернопільського району, Тернопільської області. Посилаючись на наведене просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відзиву на позов відповідач [PERSON] до суду не подавав. 12 травня 2020 року судом закрито провадження у вказаній цивільній справі, про що постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його адвокат - Хлєбніков С.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, підтвердив, що справді після розірвання шлюбу із дочкою позивача він не проживає у вказаному житловому будинку, та понад десять років живе в іншому помешканні. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок виданого 30 листопада 1989 року Малоходачківською сільською радою народних депутатів, цілий житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON] на підставі рішення виконкому Тернопільської районної ради народних депутатів №236 від 28 листопада 1989 року. Як убачається із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №730, виданої 02 вересня 2019 року Малоходачківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, у житловому будинку [ADDRESS] крім позивача [PERSON] зареєстровані також його дружина - [PERSON] , внук - [PERSON] та зять - [PERSON] . Як убачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 11 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції, 19 листопада 2008 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №148 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції. Згідно Акту опитування №18 від 02 вересня 2019 року складеного комісією у складі: Бажовської Галини Михайлівни - секретаря сільської ради та спеціалістів сільської ради: Тучик Марії Іванівни , Недошитко Христини Михайлівни , [PERSON] , [INFO] не проживає за місцем реєстрації, а саме: по [ADDRESS] з 2009 року, що підтверджують сусіди: [PERSON] та [PERSON] . Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першої статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, таких домовленостей між сторонами спору не існувало. У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. З урахуванням того, що позивач - власник житлового будинку, а відповідач [PERSON] є його колишнім зятем (колишнім чоловіком дочки, шлюб між якими розірвано), який зареєстрований у даному житловому будинку, слід застосувати положення ст.405 ЦК України. Наведена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема з позицією, викладеною у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 509/1916/16-ц. Судом установлено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у житловому будинку [ADDRESS] , не проживає у вказаному помешканні, його речі та майно там відсутні, участі у сплаті комунальних послуг з утримання квартири не приймає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач [PERSON] у судовому визнав той факт , що понад десять років не проживає у житловому будинку [ADDRESS] . Також, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved