Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] у 2015 році звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виділ ідеальних часток. Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15 грудня 2017 року. В подальшому неналежного відповідача [PERSON] було замінено на належного відповідача [PERSON]. У зв'язку з набранням чинності з 15 грудня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В своєму позові [PERSON] вказав, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності у відповідності до законодавства України, в таких частинах, громадянам України: [PERSON] - 39/100; [PERSON] - 48/100; [PERSON] -13/100, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 20.01.2016 року. Позивач просив виділити долю із спільної часткової власності, та призначити будівельно-технічну експертизу, після проведення якої позовні вимоги будуть уточнені. Ухвалою суду від 08 вересня 2017 року судом було призначено по справі судову будівельну-технічну експертизу і провадження по справі було запинено. 28 лютого 2018 року справу було повернуто до суду без проведення виконання експертизи, оскілки відповідно до вимог п.2 ст. 86 ЦПК України позивач не сплатив вартість експертизи. Ухвалою суду від 04 квітня 2018 року судом по клопотанню позивача було повторно призначено будівельну-технічну експертизу і провадження по справі було запинено. Після проведення судової будівельно-технічної експертизи ухвалою суду від 19 листопада 2018 року провадження по справі було поновлено та призначено до розгляду на 12.12.2018 року. 29 листопада 2018 року позивач [PERSON] був ознайомлений з висновком судової будівельно-технічної експертизи. В судове засідання яке було призначено на 27.12.2018 року позивач та його представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявились, та просили відкласти розгляд справи на іншу дату. В судове засідання яке було призначено на 12 лютого 2019 року позивач та його представник в судове засідання зявились. Позовні вимоги позивачем після проведення експертизи уточнені не були. Судом було відкладено розгляд справи на 22 березня 2019 року для уточнення позивачем своїх позовних вимог. В судове засідання яке було призначено на 22 березня 2019 року позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявились. Причину неявки суду не повідомили. Уточнену позовну заяву позивачем не надано. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявилась, про час та місце судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. В статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У відповідності з п.1 Постанови №11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950) (далі - Конвенція) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року). За змістом п.3 вказаної Постанови розумним, зокрема, вважається строк, що є обєктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства, відповідно до п.п.10, 11 ч.3 ст.2 ЦПК України, є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Частиною 2 статті 121 ЦПК України передбачено, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що невиконання ними процесуальних обовязків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку судового розгляду. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. За змістом ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі. Суд не зобов'язаний відкладати засідання, якщо представник сторони навіть вперше не з'явився на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а не обов'язком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. В силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи учасники справи повідомлені своєчасно та належним чином, зокрема позивач та його представник адвокат [PERSON] Слід зазначити, що позивачем [PERSON] на протязі чотирьох місяців після проведення судової будівельно-технічної експертизи не уточнені позовні вимоги. Крім того, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних права та обов'язків. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору. Оцінюючи всі вищезазначені обставини, а саме поведінку сторони позивача в судді, неодноразові заявлені клопотання про відкладення розгляду справи, з огляду на тривалість розгляду справи, суд неявку позивача та його представника адвоката [PERSON] в судове засідання визнає, як неповажну. Враховуючи, що неодноразова неявка позивача у судові засідання свідчить про недобросовісну реалізацію належних їм процесуальних прав, порушує право інших осіб на своєчасний та швидкий розгляд справи, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились. Дослідивши матеріали справи, на докази на які позивач посилається як на підставу позову з урахуванням процесуальної поведінки позивача та його представника, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, обов'язок їх доказування та подання визначені ст.ст.13, 76-82 ЦПК України, згідно даних приписів доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом; сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності у відповідності до законодавства України, в таких частинах, громадянам України: [PERSON] - 39/100; [PERSON] - 48/100; [PERSON] - 13/100, про що свідчить про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 20.01.2016 року. В своєму позові позивач просить виділити долю із спільної часткової власності. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи яка була проведена за клопотанням позивача варіанти поділу п'яти кімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 140,4 кв. м., запропонувати, не надається можливим, дослідження щодо визначення: можливих варіантів поділу квартири, відповідно до ідеальних часток співвласників (13/100 часток [PERSON], 39/100 часток [PERSON], 48/100 часток [PERSON]); переліку та обсягів необхідних робіт для виділення в окремі ізольовані - обєкти нерухомого майна з окремими виходами та системами життєзабезпечення; грошової компенсації власнику, частка якого в натурі після поділу зменшиться, не проводилось. На розгляд суду запропоновано варіант порядку користування п'яти кімнатної квартири [ADDRESS] при наступному розподілі житлової та нежитлової площі між співвласниками приватизованої квартири: [PERSON] - житлова кімната (літер 3) - 27,1 кв.м.; житлова кімната (літер 4) - 13,3 кв.м.; кухня (літер 5) - 8.2 кв.м:, ванна кімната (літер 11)- 3,3 кв.м.: [PERSON]-житлова кімната (літер 7) - 26,1 кв.м., - житлова кімната (літер 6) - 13,4 кв.м , -туалет спільний (літер 12) - 2,5 кв.; [PERSON]: житлова кімната (літер 2) - 13,9 кв.м.; коридор (літер 8) - 5,7 кв.м.; туалет (літер 9) - 1,1 кв.м.; ванна кімната (літер 13) - 3,4 кв.м. При цьому коридор (літер 1) площею 5,8 кв.м., в якому розташовані входи в житлові приміщення [PERSON] (літер 3), [PERSON] (літер 7) і [PERSON] (літр 2) залишається в загальному користуванні всіх трьох співвласників квартири, а кухня (літер 10) площею 16,1 кв.м. залишається в користуванні лише співвласників [PERSON] і [PERSON] в рівних частках. З технічної точки зору провести поділ кухні (літер 10) площею 16,1 кв.м. між співвласниками [PERSON] і [PERSON] в рівних частках, без збитку для конструкцій квартири № 3 будинку № 10 в цілому, не надається можливим. З технічної точки зору, п'яти кімнатну квартиру № 3, розділити на три окремі самостійні ізольовані квартири з самостійним входом кожна, згідно із зазначеним в питанні №1 розподілу житлової та нежитлової площі між [PERSON], [PERSON] і [PERSON], не надається можливим. Оцінивши вказані висновки, суд, з урахуванням позовних вимог позивача [PERSON], приходить до висновку, що експертиза, за результатами якої складено саме вказані висновки, проведені у відповідності з принципами обєктивності та повноти експертного дослідження, визначеними ст.3 Закону України «Про судову експертизу», а також приписами ст.102 ЦПК України, самі висновки є повними, чіткими та конкретними. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2\~ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4\~статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінивши надані позивачем на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні,\~суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed