Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 10.03.2007 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 80, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені з січня 2019 року. Відновлення сімейних стосунків і збереження шлюбу, на думку позивача, неможливе. Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу будуть проживати з позивачем. Посилаючись на зазначене, а також враховуючи те, що відповідач не має постійного місця роботи, має періодичні заробітки, та добровільно не надає коштів на утримання дітей, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн. на кожного, але не\~менше 50\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позивачем позову та до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання позивач\~[PERSON] не зявилася, надала письмову заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки не заперечував. Відповідно до ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Зважаючи, що всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у суду матеріалів, яких достатньо для ухвалення рішення. Згідно з ч. 3 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. У підготовчому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10.03.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖС № 029019, виданим Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (а.с. 6). Під час перебування у шлюбі, у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії 1-ЖС № 067031, серії І-ЖС № 186842 (а.с. 4, 5). На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть та проживають окремо. Спору щодо визначення місця проживання неповнолітніх сина та доньки, народжених під час шлюбу, поділу майна, що є спільною власністю подружжя, на теперішній час не має. Відповідач в своїй заяві повністю підтримав вимоги позивача щодо розірвання шлюбу. Позивач та відповідач в своїх заявах висловили категоричну незгоду на примирення. Згідно зі ст.\~51\~Конституції України та ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Встановлено, що позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зясовано, що немає згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має. Крім того, судом також встановлено, що на даний час неповнолітні [PERSON], [PERSON] проживають разом з матірю позивачем по справі та знаходяться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання спільних дітей не надає, хоча є працездатним. Інших аліментних зобовязань відповідач не має. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182\~СК України\~передбачено,\~що при\~визначенні розміру\~аліментів суд\~враховує: стан\~здоров'я\~та матеріальне\~становище дитини; стан\~здоров'я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; наявність\~у платника\~аліментів інших\~дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; \~наявність рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів; доведені\~стягувачем аліментів\~витрати платника\~аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; інші\~обставини,\~що мають\~істотне значення. Розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищезазначені обставини, а також обовязок обох батьків утримувати дітей та те, що відповідач працездатна особа, інших аліментних зобов'язань не має, визнав позовні вимоги повністю, суд вважає, що позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти у заявленому позивачем розмірі. Суд вважає, що даний розмір аліментів зможе забезпечити дітям не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти той рівень життя, які діти мали б при сумісному проживанні з обома батьками. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Так як позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного-процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. Крім того, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, про що подав відповідну заяву, то згідно з ч. 1 ст. 142\~ЦПК України\~50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову про розірвання шлюбу, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Враховуючи приписи ч. 1 ст. 141\~ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача з урахуванням приписів ч. 1 ст. 142\~ЦПК України.

Outcome: approved