Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ямпільського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якій просила: розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 22.09.2015 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №70; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі по 1/3 частки на кожну дитину від усіх доходів (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили рішенням і до досягнення повноліття з дня звернення до суду. Свої вимоги мотивувала тим, що 22.09.2015 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У спільному шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з нею у [ADDRESS] . Протягом останнього року, сімейні стосунки між ними поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбу. Шлюб між ними виявився невдалим, і носить лише формальний характер, примирення є неможливе. Крім того, відповідач після фактичного припинення шлюбних відносин, участі у вихованні дітей не приймає, не надає матеріальної допомоги на утримання та розвиток дітей. Відповідач офіційно працює водієм на ТОВ «Ямпільський молокозавод» та отримує заробітну плату. Інших неповнолітніх дітей на його утриманні немає, а тому аліменти з нього слід стягувати у частині на кожну дитину від його заробітку, що дасть змогу належним чином утримувати дітей. Вказані обставини змусили її звернутися до суду з даним позовом. 23 лютого 2021 року ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 15 березня 2021 року. Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату та час проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Від позивача надійшла письмова заява за вхід.№1493 від 10.03.2021, в якій вона просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав. 11.03.2021 за вхід.№1540 від відповідача надійшла письмова заява, в якій він просить суд справу слухати в його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.223, ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Заяви, клопотання: заява позивача про розгляд справи у її відсутність (вхід.№1493 від 10.03.2021), заява відповідача про розгляд справи за його відсутності та підтримання заявлених вимог (вхід.№1540 від 11.03.2021). Інші процесуальні дії у справі: відкриття спрощеного позовного провадження у справі та призначення судового засідання на 15 березня 2021 року (а.с.20-24), про що постановлено ухвалу окремим процесуальним документом, відкладення розгляду справи на 22 березня 2021 року у зв`язку із участю головуючого судді у підготовці суддів, яка проводиться Національною школою суддів України. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.10) судом встановлено, що позивач народилася [INFO] у селі Гальжбіївка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрована у [ADDRESS] . Із копії паспорта громадянина України (а.с.11) судом встановлено, що відповідач народився [INFO] у селі Петрашівка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрований у [ADDRESS] (а.с.18). Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 19.11.2005 (а.с.6) судом встановлено, що 19.11.2005 сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №89. Із оригіналу Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 22.09.2015 (а.с.7) судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2015. Із Свідоцтв про народження серії [NUMBER] виданого 07.06.2019 (а.с.8) та серії [NUMBER] виданого 14.11.2016 (а.с.9) судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Із довідки №137 від 16.02.2021 виданої старостою Гальжбіївського старостинського округу №4 (а.с.13) судом встановлено, що неповнолітні діти зареєстровані та проживають разом з позивачкою у [ADDRESS] . Судом встановлено, що сторони миритись не бажають, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, так як суду не надано відзив на позовну заяву та подано заяву про підтримання заявлених вимог, що дає суду підстави вважати, що відповідач не заперечує проти заявлених позовних вимог до нього. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, відповідач заявлені позовні вимоги підтримав. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, та інтересам їхніх неповнолітніх дітей, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу позивач при реєстрації шлюбу своє прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище чоловіка « [PERSON] », не заявила вимогу про зміну її прізвища на дошлюбне, а навпаки просила суд у прохальній частині позовної заяви, залишити їй прізвище « [PERSON] », а тому суд не має підстави для зміни позивачеві прізвища. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на дитину, то суд зазначає наступне: Оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, що полягають в обов`язку матері, батька утримувати дитину. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положеннями ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного: У відповідності до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідност. 182 СК України при визначенні аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище неповнолітніх дітей, які є здоровими та у певній мірі матеріально забезпеченими. Матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, офіційно працевлаштованим, як про це зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, молодим та фізично здоровим, не має на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, так як ніхто із сторін про це не заявив, враховуючи його стан здоров`я, суд має підстави для стягнення з нього аліментів у розмірі однієї третини (1/3) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позивач у прохальній частині позовної заяви просила стягувати з відповідача аліменти у розмірі по 1/3 частки на кожну дитину від усіх доходів (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили рішенням і до досягнення повноліття з дня звернення до суду. Зазначене вище не заслуговує на увагу, так як не відповідає вимогам Закону, зокрема статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. А тому, суд має підстави для визначення єдиної частки від заробітку, яка буде стягуватися із відповідача на користь позивача на утримання їхніх спільних неповнолітніх дітей, а саме - у розмірі однієї третини (1/3) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду. Відповідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а оскільки [PERSON] звернулась до суду із позовом 19 лютого 2021 року за вхід.№1095, тому суд має підстави для стягнення аліментів із 19 лютого 2021 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення аліментів, а тому у порядку ч.6 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 908 гривень. Разом з тим, враховуючи те, що позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу задоволено, а тому у порядку ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору у сумі 908 гривень згідно квитанції від 17.02.2021, код квитанції 9223-9347-7100-4672. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Outcome: partial