Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON], представник позивача за довіреністю: [PERSON] та позивач [PERSON] звернулися до суду з даним позовом, в якому просять визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS], із зняттям його з реєстраційного обліку за цією адресою. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що їм на праві спільної часткової власності, належить будинок [ADDRESS], що підтверджується договором довічного утримання від 16.08.1995 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №79197040 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Крім того, доказом права власності позивачів на будинок [ADDRESS], на день звернення до суду є Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від №19.05.2017 року. У даному житловому будинку [ADDRESS], зареєстрований відповідач по справі - [PERSON], 1972 року народження. Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]. було розірвано 22 березня 2005 року. Відповідач [PERSON] впродовж півтора року та по теперішній час в даному будинку фактично не проживає, місце його проживання невідоме. У зв'язку з тим, що в будинку позивачів зареєстрований відповідач, позивачі, як власники будинку, не можуть повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законами, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач не знаходиться з позивачами у родинних відносинах, не є членом їх сім'ї та не є власником помешкання. Таким чином, оскільки відповідач фактично в будинку не проживає, не сплачує плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та враховуючи те, що у позивачів з відповідачем не було ніяких письмових домовленостей стосовно проживання у вищевказаному будинку, позивачі вважають, що його можливо визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON], представник позивача за довіреністю: [PERSON] та позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилися, надавши до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, які просять суд задовольнити та заперечень проти винесення у справі заочного рішення не має. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи: Виконавчого комітету Курилівської сільської ради Куп'янського району Харківської області у судове засідання також не з'явився, до суду надійшла письмова заява про розгляд справи у відсутність представника третьої особи. У вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши надані письмові докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується: Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер:41490516) від 30.07.2015 року (а.с. 13); Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №79197040 від 31.01.2017 року (а.с. 9); Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта за №87496376 від 19.05.2017 року (а.с. 27, 28, 29); договором довічного утримання від 16.08.1995 року (а.с. 7, 8). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 22.03.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Куп'янського районного управління юстиції Харківської області (а.с. 12) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №26 від 22.03.2005 року. За адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], але фактично не проживає за адресою реєстрації, про що свідчить довідка, надана 12.06.2017 року адресно-довідковим підрозділом головного управління державної міграційної служби в Харківській області (а.с. 32) та акт про не проживання громадянина за місцем реєстрації від 30.01.2017 року (а.с. 11). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином встановлено, що позивачі набули право власності на нерухоме майно на законних підставах, між іншим не заборонених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, що мають в приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, які, окрім іншого, передбачають, що правовідносини, пов'язані зі створенням перешкод здійснення права користування своїм майном, регулюються ст. 391 ЦК України, яка встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право на жиле приміщення, якщо в місці проживання вона відсутня більш шести місяців без поважних причин. Підстави, передбачені ч.3 ст. 71 ЖК України, за якими зберігається право на житлове приміщення відсутні. У відповідності до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. В постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11 сформульована для всіх судів України правова позиція про те, що за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved