Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили суд надати [PERSON] дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до Федеративної Республіки Німеччина для постійного проживання без (дозволу) згоди батька дитини [PERSON] . Крім того, просили суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4500 грн. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали, додатково суду пояснили, що відповідач неодноразово надавав дозвіл на виїзд дитини з України до Німеччини. Зазначили, що відповідач фінансово забезпечує дитину, займається її вихованням та лікуванням, забезпечує його дозвілля та реабілітацію. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову, просила суд ухвалити рішення, яке відповідатиме інтересам малолітнього [PERSON] . В судовому засіданні малолітній [PERSON] суду пояснив, що йому добре проживати в Україні та в Німеччині, однак він не бажає проживати Німеччині постійно, до мами хоче приїжджати лише на канікулах. Зазначив, що хоче жити з батьком та старшим братом. Крім того вказав, що в Україні йому краще, тут він має друзів, а в Німеччині йому буде тяжко допоки він не вивчить німецьку мову. Питання про переїзд на постійне проживання до Німеччини з батьком не обговорював. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , представника третьої особи [PERSON] , малолітнього [PERSON] , приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засідання, відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 13 грудня 2010 року. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по цивільній справі №569/17434/186-ц від 24 січня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] залишено на проживання з матір`ю [PERSON] в м.Рівне. Від шлюбу сторони мають також повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по цивільній справі №569/3770/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн., щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 12 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати понесені на лікування сина в розмірі 3 873,72 грн. З матеріалів справи вбачається, що малолітній син сторін [PERSON] має множинні вади розвитку та хворіє на ВВР головного мозку, гіпоплазія лівої гемісфери мозку, правобічний геміпарез, нічний енурез, дифузний зоб, має укорочення правої верхньої кінцівки, інвалід дитинства з 2012 року, що підтверджується медичним висновком на дитину-інваліда з дитинства віком до 16 років від 22 лютого 2012 року, консультаційним висновком спеціаліста невролога КЗ «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради від 30 квітня 2018 року, випискою із медичної картки стаціонарного хворого №10/12/06 КЗ «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради від 10 листопада 2017 року, індивідуальною програмою реабілітації дитини-інваліда №37 від 28 вересня 2016 року та медичним висновком Державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи МОЗ України» від 04 лютого 2019 року. 23 березня 2018 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про шлюб, реєстраційний номер [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану м.Фюрт /Федеративна Республіка Німеччина/. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище на [PERSON] . Малолітній [PERSON] знайомий з чоловіком матері, має з ним добрі стосунки, неодноразово проводив з ним час у період перебування у Німеччині. Вказана обставина підтверджена поясненнями сторін у судовому засіданні. [PERSON] у своєму листі до відповідача [PERSON] від 18 лютого 2019 року зазначив, що готовий взяти [PERSON] і [PERSON] до себе на утримання і фінансувати для них обох навчання та прожитковий мінімум для їх потреб у Німеччині. Зазначив, що переселення для [PERSON] буде проблематичним через незнання німецької мови, у зв`язку з чим він може втратити зв`язок з класом в школі, і це може стати перешкодою у його інтеграції у суспільство. Вказав, що для лікування дитини в Німеччині кращі умови, [PERSON] отримає доступ до всіх методів лікування, терапії та діагностики. Крім того зазначив, що у нього є будинок з окремою кімнатою для [PERSON] . Вказав, що він не хоче замінювати [PERSON] батька. Згідно довідки виданою Управлінням в справах реєстрації місця проживання м.Фюрт 06 вересня 2019 року, позивач [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно частини другої статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Згідно статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із статтею 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною другою статті 150, частиною першою статті 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (Стаття 3 вказаного Закону). Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» питання виїзду з України на постійне місце проживання до інших країн не регулює. За частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду . Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, на підставі наведених нормативних актів є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування дитини за кордоном. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Враховуючи те, що надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON] до Федеративної Республіки Німеччина для постійного проживання без згоди батька призведе до порушення прав дитини, який не бажає постійно проживати в Німеччині, хоче лишитися з батьком та старшим братом в Україні, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені можливості на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed