Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 34747,34 гривень і судові витрати, посилаючись на те, що 05.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» і [PERSON] було укладено кредитний договір №26259019195795, згідно з вимогами якого банк видав відповідачу кредитну карту з лімітом овердрафту у сумі 5000,00 гривень, який згодом було збільшено до 8500,00 гривень, а пізніше - до 8629,97 гривень. 19.07.2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший український міжнародний банк», яке 21.12.2018 року змінило тип товариства з публічного на акціонерне товариство. Таким чином, АТ «Перший український міжнародний банк» є правонаступником всіх прав і зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» за кредитним договором №26259019195795 від 05.11.2013 року, укладеним із [PERSON] . Однак відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту і відсотків, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. 07.12.2020 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову і покласти на позивача судові витрати, які поніс відповідач у зв`язку з розглядом справи, а саме: витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що 19.07.2016 року АТ «Банк Ренесанс Капітал» було приєднано до ПАТ «Перший український міжнародний банк». У подальшому відповідач жодного договору з позивачем не укладала і кредитними коштами останнього не користувалася, а тому строк давності по пред`явленню до суду позову про стягнення заборгованості сплив 19.07.2019 року, тобто через три роки з дати припинення АТ «Банк Ренесанс Капітал» і виникнення у АТ «Перший український міжнародний банк» права звернутися до суду. З виписки з особового рахунку вбачається, що рух коштів по картковому рахунку відбувався у період з 06.11.2013 року і по 03.10.2016 року. Після 30.01.2019 року позивач нараховує виключно штрафні санкції, які він називає «Рекласифікація заборгованості». Остання дія за рахунком відбувалася 19.10.2015 року. Саме з цієї дати у кредитора виникло право пред`явлення позову, що сплинуло 19.10.2018 року. До суду з позовом позивач звернувся лише 23.10.2020 року. За таких обставин, вимоги заявлені поза строком позовної давності. Крім того, виписка не відповідає ознакам письмового доказу і не містить в собі об`єктивної інформації. Позивачем суду не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості, а також первинних бухгалтерських документів. Також 05.03.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. було вчинено виконавчий напис №5065 про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі 24710,88 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином, у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач, будучи повідомленою судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася і не повідомила суд про причини неявки. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, щодо задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також представник відповідача зазначив, що рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2020 року визнано виконавчий напис нотаріуса №5065 від 05.03.2019 року таким, що не підлягає виконанню. Крім того, представник відповідача пояснив, що останній платіж [PERSON] було здійснено 19.10.2015 року. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 05.11.2013 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» і [PERSON] було підписано пропозицію укласти договір карткового рахунку № [NUMBER] і договір страхування (оферта), а також загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків (у редакції від 27.08.2012 року) (а.с.5, 6). Відповідно до пропозиції укласти договір карткового рахунку ліміт овердрафту становив 5000,00 гривень, строк користування - 24 місяці, процентна ставка - 0,0001 % при здійснені розрахункових операцій в торгівельно-сервісній мережі за рахунок коштів овердрафту (в межах ліміту) і 36 % при здійснені дебетових операцій за рахунок коштів овердрафту (в межах ліміту). Пунктом 6.1 загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути банку кредит, оплатити проценти, комісії, інші комісії можливі штрафи та збитки на умовах, визначених цим розділом та пропозицією, а також виконати інші умови ними передбачені. Зазначені загальні умови підписані позичальником [PERSON] (а.с.6). 15.02.2015 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» і [PERSON] було підписано пропозицію про зміну договору карткового рахунку № [NUMBER] і договору страхування (оферта), яким збільшено ліміт овердрафту до 8500 гривень, строк користування - до 60 місяців, процентну ставку за користування овердрафтом - до 0,0001 % при здійснені розрахункових операцій в торгівельно-сервісній мережі за рахунок коштів овердрафту у грейс період, до 40 % при здійснені розрахункових операцій в торгівельно-сервісній мережі за рахунок коштів овердрафту не в межах грейс періоду і до 46 % при здійснені інших дебетових операцій за рахунок коштів овердрафту (а.с.8). Згідно з випискою банку по особовому рахунку (а.с.12-32), який був відкритий на ім`я відповідача, банк виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кредит, про що не заперечує представник відповідача у відзиві на позов. Відповідач частково здійснювала погашення боргу за кредитним договором, останній платіж відбувся 19.10.2015 року. 19.07.2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший український міжнародний банк» (а.с.33), яке 21.12.2018 року змінило тип товариства з публічного на акціонерне товариство. Згідно зі статутом, ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» в результаті реорганізації АТ «Банк Ренесанс капітал» шляхом приєднання до банку згідно рішення загальних зборів акціонерів банку (протокол №68 від 14 березня 2015 року) та згідно рішення єдиного акціонера АТ «Банк Ренесанс Капітал» (а.с.34-35). На баланс АТ «Перший Український Міжнародний Банк» внаслідок приєднання ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором №26259019195795 від 05.11.2013 року. Однак [PERSON] вимоги договору №26259019195795 від 05.11.2013 року не виконує, в обумовлені строки кредит і відсотки по ньому не сплачує. Позивач звертався 17.01.2018 року до [PERSON] з вимогою вих.№160 про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак остання заходів до погашення заборгованості у повному обсязі не вжила (а.с.9-10). Заочним рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2020 року визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 5065 від 05.03.2019 року, про стягнення з [PERSON] грошових коштів у сумі 24710,88 гривень за кредитним договором №26259019195795 від 05.11.2013 року таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до виписки з рахунку заборгованість [PERSON] перед АТ «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором №26259019195795 від 05.11.2013 року станом на 06.10.2020 року складає 34747,34 гривень, а саме: 8629,97 гривень - заборгованість за кредитом, 21867,37 гривень - заборгованість за процентами, 4250,00 гривень - штрафні санкції. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Суд враховує, що відповідач укладення кредитного договору не оспорювала, а з розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що вона впродовж певного строку частково сплачувала заборгованість за користування кредитними коштами, тобто виконувала свої зобов`язання за договором. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного суду від 07.11.2018 року (справа №372/1036/15-ц), виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Представник відповідача як на підставу для відмови у позову посилався на те, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження обґрунтованості своїх вимог, зокрема, доказів, які б підтверджували розмір нарахованої банком заборгованості за кредитним договором (первинних бухгалтерських документів). Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на підтвердження позовних вимог та розміру заборгованості за кредитним договором надало копію кредитного договору №26259019195795 від 05.11.2013 року, укладеного шляхом підписання пропозиції укласти договір, а також виписку з рахунку [PERSON] і розрахунок заборгованості. Виписки по рахунках/карткам банку є належними та допустимими доказами, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від13.11.2014 року у справі №908/4154/13 щодо надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п.п.57-62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018 року інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. За таких обставин, суд дійшов висновку про доведеність надання банком [PERSON] кредитних коштів та здійснення відповідачем часткового погашення платежів на виконання умов договору. [PERSON] і її представник, не погоджуючись із розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим банком, жодним чином його не спростували і не надали власний розрахунок заборгованості. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог про стягнення неустойки за порушення зобов`язань за кредитом в розмірі 4250,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно з п.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до п.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). На підставі п.6.2 загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків, на які йдеться посилання у пропозиції укласти договори (оферта), за повне або часткове прострочення повернення кредиту, сплати процентів, комісії у терміни, передбачені графіком платежів за кредитним договором, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Згідно з п.8.3 загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків, у випадку невиконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту та відповідно щодо виконання інших зобов`язань за Кредитним договором у строк, встановлений п.8.1 цього розділу припиняється нарахування процентів, комісії та штрафів згідно п.6.2 цього розділу. Абзацом третім пункту 8.3 загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків встановлена відповідальність позичальника у виді сплати 20% річних від суми простроченої заборгованості в порядку ст.625 ЦК України. Між тим у самому позові та додатках до нього, а також у наданому позивачем розрахунку заборгованості, відсутній належний розрахунок, з якого можна було б встановити порядок і підстави нарахування штрафних санкцій (неустойки і штрафу): з чого вона складається (штраф за п.6.2 чи 20% за п.8.3), за який період і на яку суму простроченого зобов`язання вона нарахована тощо. Приймаючи до уваги, що на підставі наданих позивачем доказів суд не може встановити і перевірити розмір заборгованості за неустойкою за порушення зобов`язань по кредиту, вимога про стягнення неустойки не є доведеною належними, достовірними і достатніми доказами, отже вона не підлягає задоволенню. Таким чином, суд встановив, що банк надав [PERSON] кредит за умовами кредитного договору №26259019195795 від 05.11.2013 року, укладеного шляхом підписання пропозиції укласти договір і загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків. Позичальник не оспорювала факт отримання кредитних коштів та частково виконувала умови кредитного договору. З урахуванням наданих банком доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту і нарахованим процентам. Під час розгляду справи у суді представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності до даних правовідносин. У відзиві на позов представник відповідача зазначив, що банком пропущений строк позовної давності, оскільки 19.07.2016 року АТ «Банк Ренесанс Капітал» було приєднано до ПАТ «Перший український міжнародний банк». У подальшому відповідач жодного договору з позивачем не укладала і кредитними коштами останнього не користувалася, а тому строк давності по пред`явленню до суду позову про стягнення заборгованості сплив 19.07.2019 року, тобто через три роки з дати припинення АТ «Банк Ренесанс Капітал» і виникнення у АТ «Перший український міжнародний банк» права звернутися до суду. Крім того представник відповідача зазначив, що остання дія за рахунком відбувалася 19.10.2015 року. Саме з цієї дати у кредитора виникло право пред`явлення позову, що сплинуло 19.10.2018 року. До суду з позовом позивач звернувся лише 23.10.2020 року. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Укладений сторонами кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, а тому незалежно від визначення у договорі загального строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. За таких обставин, встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України, від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі №638/10895/14-ц, постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Частиною першою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №161/20278/14-ц. Відповідно до розрахунку заборгованості і виписки з рахунку, складених банком, останній платіж на погашення тіла кредиту відповідач здійснив 19.10.2015 року, з чим погодився у судовому засіданні і представник відповідача, тобто відповідно з листопада 2015 року почався перебіг позовної давності до чергових платежів. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 20 жовтня 2020 року, про що свідчить поштовий штамп на конверті. З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що позовна давність до щомісячних платежів щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за період до листопада 2017 року сплила, у зв`язку з чим стягненню підлягає заборгованість у межах трирічної позовної давності, а саме по кожному із платежів встановлених графіком платежів за період з листопада 2017 року, які підлягали погашенню відповідачем, але були не погашені. З урахування наданого позивачем розрахунку і строку позовної давності, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 4313,97 гривень - заборгованості за тілом кредиту, 11583,18 гривень - заборгованості за процентами, а разом 15897,15 гривень - заборгованості за кредитним договором. Посилання представника відповідача на пропуск банком строку позовної давності щодо всіх вимог про сплату заборгованості за тілом кредиту та процентами, спростовуються вказаними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо того, що відповідач жодного договору з позивачем не укладала і кредитними коштами останнього не користувалася, а тому строк давності по пред`явленню до суду позову про стягнення заборгованості сплив 19.07.2019 року, тобто через три роки з дати припинення АТ «Банк Ренесанс Капітал» і виникнення у АТ «Перший український міжнародний банк» права звернутися до суду, не приймаються до уваги, оскільки у відповідності до ст.ст. 516, 517 ЦК України перехід до нового кредитора прав у зобов`язанні не звільняє від обов`язку виконання умов кредитного договору щодо здійснення погашення щомісячних платежів первісному кредиторові. Суд звертає увагу, що ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший український міжнародний банк» 19.07.2016 року, в той час як останній платіж [PERSON] було здійснено 19.10.2015 року, тобто майже за рік до припинення первісного кредитора. Посилання представника відповідача на вчинення приватним виконавцем Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. виконавчого напису від 05 березня 2019 року про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» не заслуговує на увагу, оскільки заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя 09.12.2020 року у справі №333/5913/20 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2102,00 грн. (платіжне доручення №000086052/00000034645 від 15.10.2020 року), оскільки позов задоволено частково на 45,75%, то судові витрати підлягають пропорційному стягненню з відповідача в сумі 961,66 гривень (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Представник відповідача у судовому засіданні просив суд стягнути з позивача витрати відповідача з розгляду справи, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 2000,00 гривень. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України). Згідно з ч.3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За вимогами п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому склад та розміри витрат, пов`язаних із оплатою правничої допомоги, беззаперечно входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Договором про надання правничої допомоги від 30.11.2020 року, укладеним між відповідачем і адвокатом Бондар І.М., закріплені повноваження останнього на представництво інтересів відповідача у даній справі (а.с.57). Відповідно до додаткової угоди №1 до вказаного договору від 30.11.2020 року, укладеного між відповідачем і адвокатом Бондар І.М., сторони досягли згоди про розмір договірної ціни за надання наступних юридичних послуг: 2000,00 гривень - за підготовку відзиву на позовну заяву, 1000,00 гривень - за одне судове засідання, і встановили строк сплати - протягом 10 днів з дня набрання законної сили рішенням суду (а.с.58). Актом приймання-передачі наданих послуг (а.с.59) підтверджено надання адвокатом правничої допомоги відповідачу, а саме: підготовки відзиву на позовну заяву. Адвокатом Бондар І.М. надано ордер на надання правничої правової допомоги [PERSON] (а.с.52). На підставі ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково на 45,75 %, то судові витрати, які понесла відповідач у зв`язку з наданням їй адвокатом професійної правничої допомоги, підлягають пропорційному стягненню з позивача в сумі 915,00 гривень.

Outcome: partial