Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.03.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено кредитний договір за № 543, відповідно до умов якого первинний кредитор зобовязується надати позичальнику кредит у сумі 26500 євро. Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязується в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатками до нього - графіків платежів. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 13.03.2007 року був укладений іпотечний договір за № 826, предметом якого є нерухоме майно - реконструйована будівля кафе-магазину, загальною площею 204,40кв.м, та земельна ділянка площею 0,0835га, кадастровий номер 7322586500030040063, що розташовані в с. Мамаївці, вул. Шевченка, 160, Кіцманського району Чернівецької області. 17.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ТОВ Кредитні ініціативи було укладено договір відступлення прав вимоги, зокрема про відступлення права грошових вимог до позичальника за вказаним кредитним договором, а також було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення про відступлення права вимоги за іпотечним договором. Станом на 01.12.2017 року заборгованість за кредитним договором становить 268255,43 євро, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 8631645,59 гривень, з яких: за кредитом - 44472,00 євро (1430973,99 гривень), по відсотках - 88632,99 євро (2851940,62 гривень), по комісії - 1 667,16 євро (53644,15 гривень), пеня 133483,28 євро (4295086,83 гривень). Просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеною субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом відповідно до звіту про оцінку майна № ВА 180109-001. Представник позивача [PERSON] подав письмову заяву про підтримання позову в повному обсязі та про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились. Представником відповідача [PERSON] подано письмову заяву про розгляд справи без її участі. Представником відповідача адвокатом [PERSON] подано письмові пояснення, у яких вона заперечувала проти задоволення позову та просила застосувати строк позовної давності, оскільки кредитор використав своє право на дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором, що встановлено рішенням суду від 12.11.2010 року, а отже має місце факт припинення дії кредитного договору (закінчення строку кредитування) з моменту направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому кредитор не вправі в подальшому нараховувати відсотки за користування кредитними коштами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 13.03.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено кредитний договір за № 543, відповідно до умов якого первинний кредитор зобовязався надати позичальнику кредит у сумі 26500 євро, що еквівалентно 176060,17 гривень. 05.07.2007 року між АКПІБ та [PERSON] укладено договір за № 1798 про внесення змін до кредитного договору № 543 від 13.03.2007 року, зокрема про надання позичальнику кредиту в сумі 31500 євро, що еквівалентно 216628,34 гривень. 21.11.2007 року між АКПІБ та [PERSON] укладено договір № 2957 про внесення змін до кредитного договору, зокрема про надання позичальнику кредиту в сумі 37500 євро, що еквівалентно 276257,73 гривень. З урахуванням погашення кредиту, загальна сума заборгованості станом на 21.112017р. із врахуванням суми збільшення становить 35649 євро, що еквівалентно 266170,58 гривень. 25.03.2008 року між АКПІБ та [PERSON] укладено договір № 353 про внесення змін до кредитного договору № 543 від 13.03.2007р., а саме про надання позичальнику кредиту в сумі 50000 євро, що еквівалентно 389430,75 гривень. З урахуванням погашення кредиту, загальна сума заборгованості станом на 25.03.2008р. із врахуванням суми збільшення становить 47722 євро, еквівалентно 371688,29 гривень. Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязується в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатками до нього - графіків платежів. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 13.03.2007 року між ним та АКПІБ був укладений іпотечний договір за № 826 із подальшими змінами згідно договорів від 05.07.2007p. за № 2740, від 21.11.2007р. за № 4781, від 28.03.2008р. за № 1145, предметом якого є нерухоме майно - реконструйована будівля кафе-магазину, загальною площею 204,40кв.м, та земельна ділянка площею 0,0835га, кадастровий номер 7322586500030040063, що розташовані в с. Мамаївці, вул. Шевченка, 160, Кіцманського району Чернівецької області. 17.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ТОВ Кредитні ініціативи було укладено договір відступлення прав вимоги, зокрема про відступлення права грошових вимог до позичальника за вказаним кредитним договором, а також було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення про відступлення права вимоги за іпотечним договором. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором станом на 01.12.2017 року становить 268255,43 євро, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 8631645,59 гривень, з яких: за кредитом - 44472,00 євро (1430973,99 гривень), по відсотках - 88632,99 євро (2851940,62 гривень), по комісії - 1 667,16 євро (53644,15 гривень), пеня 133483,28 євро (4295086,83 гривень). Відповідно до звіту про оцінку майна № ВА 180109-001 від 09.01.2018 року ринкова вартість предмету іпотеки становить 818377 гривень. Рішенням Кіцманського\~районного суду\~ Чернівецької\~області \~ від\~30.11.2010\~року у\~ справі\~№ 2-2359/2010\~стягнуто з\~ [PERSON]\~на користь Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку заборгованість станом на 12.11.2010 р. в розмірі 56227,23 євро та 29620,80грн, що складається з: 44 472,00 євро - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 11 755,00 євро - заборгованість за відсотками; 58 77,81грн - заборгованість по комісії; 23 742,99грн - заборгованість по пені 27.09.2017\~року Верховний суд України у постанові\~№ 6-2096цс16\~зробив правовий висновок, відповідно до якого, виконання судового рішення про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором на користь банку не припиняє іпотеки. Таке рішення було прийнято судом на тій підставі, що після ухвалення судового рішення відносини між сторонами не припиняються, і кредитор має право і надалі нараховувати проценти за користування кредитом, інфляційні та 3 % річних. За змістом статей 536, 625, 1048, 1050 ЦК України позичальник за користування чужими коштами повинен сплачувати проценти у розмірі встановленому договором або законом, а кредитор має право на нарахування таких процентів. При цьому, боржник \~який прострочив виконання зобовязання з повернення коштів на умовах визначених договором, повинен сплачувати грошові суми передбачені статтею 625 ЦК України (інфляційні та 3 % річних). Отже, проценти за користування кредитними коштами та кошти необхідні до сплати, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності (інфляційні та 3 % річних) відносяться до складу основного зобовязання, а тому, саме по собі виконання судового рішення не може вважатися припиненням зобовязання за кредитним договором, якщо в такому випадку боржником не було погашено усі платежі, належні до сплати кредиторові та нараховані внаслідок невиконання судового рішення. У постанові від 06.07.2016 року у справі № 6-118цс16 Верховний Суд України зазначив, що у відповідності до положень статті 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми необхідної для сплати на банківський рахунок позикодавця. При цьому, якщо таке зарахування відбувається на підставі судового рішення, то це теж вважається належним виконанням зобовязання з повернення коштів. У прийнятій 18.09.2018 року постанові у справі № 921/107/15-г/16 Верховний Суд прийшов до висновку, що чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з прийняттям судового рішення. Що ж стосується іпотеки, то вона має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання. Тобто,\~наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов'язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами Цивільного Кодексу, які регулюють відносини повязані з основним зобовязанням. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.6\~ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а у разі відсутності такої згоди - на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Згідно ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуги тощо, аналізу норм\~ статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми\~ статті 39 Закону України «Про іпотеку» \~визначення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні проводиться за процедурою, передбаченою частиною 6 статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» \~сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження мають право заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж та, що зазначена у резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, вартість майна змінилася. Таким чином, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності (ВС/КЦС № 523/7665/14-ц від 11.06.2018р.) Як передбачено ч.6 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» ззвіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання субєктом оціночної діяльності - субєктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Повторна оцінка такого майна не проводиться, я кщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію. Оскільки наданий позивачем [PERSON] про оцінку майна № ВА 180109-001 проведено 09.01.2018 року і минув шестимісячний строк її дії, суд не знаходить підстав для задоволення заявленої позивачем вимоги про визначення ціни предмету іпотеки відповідно до даного [PERSON]. На спростування доводів представника відповідача щодо спливу строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно із ч.1 ст.509, ст.526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1, 2 ст.598 ЦК України). Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І книги пятої «Зобовязальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають. При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України\~позовна давність\~ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.\~ За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.\~ Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.\~ Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. У зобовязальних відносинах (ст.509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку. \~Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята цієї статті). Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу.\~ Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (ч.2 ст.598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином,\~зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України\~ від 15.05.2017р. у справі\~№ 6-786цс17. Якщо кредитор не скористався своїм правом на проведення стягнення за виконавчим листом та задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», це не є підставою для припинення іпотеки\~(постанова ВСУ від 22.02.2017 року у справі\~\~№ 6-133цс17\~). Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека\~ це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 цього Закону). Якщо договір іпотеки не припинено з визначених законом підстав, то усі права і обовязки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і є діючими до його повного виконання. Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, Верховний Суд України дійшли такого висновку: якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» (постанова ВСУ від 15.05.2017 року у справі\~№ 6-786цс17). За вищенаведених та встановлених судом обставин заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за винятком вимог про визначення початкової ціни предмету іпотеки на підставі [PERSON] про оцінку майна № ВА 180109-001 від 09.01.2018 року. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір. Враховуючи викладене,\~ст.ст. 509,\~536,\~598,\~625,\~1048,\~1050\~ЦК \~України,\~ст.ст.\~33,\~38,\~39\~ Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial