Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду, в якому просить виселити відповідачів по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартир [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору дарування 48/100 частини квартири від 23 червня 2015 року нотаріально посвідченого Коноваловою О.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий запис № 1537, позивач стала власником вищевказаної квартири. Станом на день укладання правочину, ій стало відомо, що родина відповідачів у складі трьох осіб незаконно користується кімнатою квартири та місцями загального користування та відповідно без правових підстав здійснила реєстрацію у квартирі. Після набуття права власності на об'єкт нерухомого майна, позивач направила вимогу відповідачам з проханням звільнити жиле приміщення та надати ключі від вхідних дверей квартири, дверей кімнати в квартирі [ADDRESS], звільнити квартиру [ADDRESS], а саме житлову кімнату та місця загального користування, кухні, ванної та туалетної кімнати, коридору від предметів домашнього вжитку: холодильника, пральної машини, диванів, шафів, столів, стільців, телевізора, комп'ютерної техніки, посуду, одягу, книжок, кімнатних квітів, домашніх тварин, килимів для стін і підлоги та інших особистих речей; знятися з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS], шляхом подання документів про анулювання реєстрації до РВ ДМС Дніпровського району м. Києва. Відповіді на дану вимогу позивач не отримала, відповідачі квартири не звільнили, що її змусило звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив наведені в позові доводи, додатково пояснив, що відповідачі створюють перешкоду позивачу у її праві володіння, користування, та розпорядження належної їй на праві власності квартири, вселені в дану квартиру незаконно, не визнають право позивача на вказану квартиру, а тому її право підлягає захисту в суді. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року та акту державного виконавця Державної виконавчої служби у Дніпровському районі міста Києва від 07.12.2006 року відповідачка [PERSON] була виселена з квартири, а тому [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі, так як жодним чином не порушує права позивача, оскільки вона повторно у спірну квартиру не вселялась. Що стосується відповідачів [PERSON] та [PERSON] зазначив, що вказані вимоги вже пред'являлись попереднім власником - батьком позивачки [PERSON], а саме в квітні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON]. . яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] з вимогою про виселення та зняття з реєстрації. 24 жовтня 2007 року, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-1632/1 в задоволенні позову відмовлено. Судом встановлено законність і правові підстави права користування [PERSON] та його неповнолітнім сином [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Крім того, зазначає, що колишній власник свого права власності не реєстрував, а було воно зареєстровано лише в 2014 році, що свідчить про те, що колишньому власнику було байдуже до власного майна, витрати по утриманню зазначеного майна він відмовлявся нести та не сплачував жодних коштів на його утримання. Весь фінансовий тягар несли відповідачі, та підтримували майно в належному стані. Вважає, що позивач не має права вимагати висилити з квартири, володіючи лише 48/100 частки. Так право власності на 48/100 часток не встановлено і не виділено в натурі, не зрозуміло з якої частини квартири необхідно висилити відповідачів, також не встановлений порядок користування конкретною квартирою і 48/100 частиною даного приміщення. Представник третьої особи, в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи встановив наступне: Відповідно до договору дарування 48/100 частки квартири, [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] 48/100 частки квартири [ADDRESS]. Як зазначено у договорі, за даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира в цілому має дві жилі кімнати, загальна площа квартири 43,9 , житлова 29,2 кв.м. Відповідно до правовстановлюючих документів, вказаних вище 48/100 часток, що відчужуються складаються з однієї житлової кімнати житловою площею 14,2 кв.м., та відповідної частини інших приміщень 21,35 кв.м. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року по справі № 2-119/06 позовні вимоги [PERSON] задавлені в повному обсязі: Визнано недійсним: - довіреність від 03 жовтня 2002 року, видану від імені [PERSON] [PERSON], яка посвідчена секретарем виконкому Зибківської сільської ради Онуфріїївського району Люліною Валентиною Петрівно.; - Договір дарування 48/200 часток квартири [ADDRESS] від 07 жовтня 2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою Оленою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за № 4440; - Договір дарування 40/100 часток квартири [ADDRESS] від 17 жовтня 2002 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Глібом Володимировичем, зареєстрований в реєстрі № 7471; - Договір купівля - продажу 48/100 часток квартири [ADDRESS] від 11 листопада 2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим Володимиром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 9834 Повернуто 48/100 часток кватири [ADDRESS], визнавши за ним право власності на вказані 48/100 часток квартири [ADDRESS]. Виселено з 48/100 часток квартири [ADDRESS], що являють собою одну кімнату житловою площею 14,2 кв.м. та відповідну частину інших приміщень - разом 21,35 кв.м. загальної площі [PERSON] ( а.с. 58-62). Ухвалою колегії суддів судової палати з цильних справ апеляційного суду м. Києва від 13 вересня2006 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року - залишено без змін ( а.с. 72-75). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2007 року по справі № 2-1632/1 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах танеповнолітнього [PERSON], [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено ( а.с.76-77). Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2009 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2007 року залишено без змін. Вказані обставини, відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають. Відповідно до акту державного виконавця від 07.12.2006 року станом на 07.12.2006 рік боржниця [PERSON] зі слів чоловіка [PERSON] виконала рішення Дніпровського районного суду м. Києва, виселилась з квартири [ADDRESS], особистих речей в ній не має, в квартирі проживають її чоловік [PERSON] та син [PERSON]. Відповідно до довідки ф.3 виданої ЖРЕО-409 в квартирі [ADDRESS] з 12.05.2005 року зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON], який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування 48/100 частки квартири недійсним відмовлено. Згідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено в ході судового розгляду, Позивачка є власником 48/100 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03 червня 2015 року. В даній квартирі на частці, що належить позивачці на праві власності проживають та зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі були вселені у спірну квартиру як члени сім'ї [PERSON], яка 11.11.2004 року придбала дану частину квартири у [PERSON]. В той же час, судом встановлено, що на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року, договір купівлі продажу 48/100 часток квартири [ADDRESS] від 11 листопада 2004 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим Володимиром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 9834 визнано недійсним, цим же рішенням повернуто 48/100 часток квартири [ADDRESS], що являють собою одну кімнату житловою площею 14,2 кв.м. та відповідну частину інших приміщень - разом 21,35 кв.м. загальної площі [PERSON], а [PERSON] виселити з даної квартири. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як було встановлено в ході судового розгляду та не оспорювало ся учасниками процесу на даний час позивач є власником 48/100 частини спірної квартири та відповідно до технічної документації на спірну квартиру , являє собою кімнату житловою площею 14.2 м.кв. від загальної площі квартири 43,9 м.кв. Представник відповідача обґрунтовує свою позицію тим, що відповідачі набули права користування спірним житлом, даного права їх ніхто не позбавляв та на даний час у відповідачів не має іншого житла в якому вони змогли б проживати та несуть витрати щодо утримання спірного майна. Крім того представник відповідача обґрунтовував свою позицію тим, що позивачем та його представником не надано до суду доказів в підтвердження своїх позовних вимог щодо виселення відповідачів, визначених ст. 116 ЖК України. Згідно ст.. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання та місце знаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власника забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно до ст.. 321 ЦК України, право власності є непорушним . Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Також статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду так як діями відповідачів порушується право позивача на володіння та користування своїм майном, відповідачі проживають та користуються майном ( спірною квартирою) позивача всупереч її волі. Також як було встановлено, що відповідача [PERSON] рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14.03.2006 р. було виселено зі спірної квартири та рішення було виконано в цій частині ( акт державного виконавця від 7.12.2006 р.). Частиною 11 статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталась до суду з відповідною заявою про повторне виселення відповідача [PERSON] зі спірних 48/100 часток квартири, а також не надані докази проживання даного відповідача в спірній квартирі. Відповідно до позовних вимог позивач просить виселити відповідачів з квартири [ADDRESS], але як встановлено в ході судового розгляду позивачу належить 48/100 часток спірної квартири, що являє собою житлову кімнату площею 14.2 кв.м. За вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст..88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial