Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача Великогаївської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області, у якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] померла її матір - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належний їй житловий будинок [ADDRESS] . Однак, звернувшись у нотаріальну контору із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивовану тим, що свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок видано [PERSON] Тернопільською районною радою 30 січня 1991 року та записано у реєстрову книгу за номером №29, тоді, як у інформаційній довідці зазначено, що свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок видане 30 грудня 1990 року та записано у реєстрову книгу №1 за номером 73. У зв`язку із вказаними розбіжностями, позивачка позбавлена можливості оформити спадщину після смерті матері у нотаріальному порядку. При цьому вказує, що вона є єдиною спадкоємицею після померлої матері [PERSON] . За вказаних обставин просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 серпня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивачка [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, однак, її представник - адвокат Петренко Т.Б. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив ухвалити рішення на підготовчому судовому засіданні. Від відповідача Великогаївської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області надійшла до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, згідно якої позовні вимоги визнали у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом установлено: Згідно Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, виданого 30 січня 1991 року Тернопільською районною радою на підставі рішення виконкому Тернопільської районної ради №267 від 28 грудня 1990 року, цілий житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] належить колгоспному двору, що складається з одного члена, головою якого є [PERSON] . Як убачається із реєстрового напису на документі про право особистої власності, Свідоцтва на право особистої власності записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим №29 від 30 січня 1991 року. Згідно Довідки №337, виданої 15 липня 2021 року Великогаївською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] рахується за [PERSON] , станом на 15 квітня 1991 року рахується як двір колгоспника. Станом на 15 квітня 1991 року зареєстровані: [PERSON] - голова двору. Відповідно до Інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна, виданої 22 лютого 2021 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації за №276, по обліку бюро будинковолодіння [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно Інформаційної довідки №277, виданої 12 березня 2021 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, за матеріалами бюро станом на 01 січня 2013 року житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30 грудня 1990 року та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим №73. [INFO] померла [PERSON] , про що складено актовий запис №24 Виконавчого комітету Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, яким 06 лютого 2017 року видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до Довідки №770, виданої 19 липня 2017 року Великогаївською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, на день смерті [PERSON] , яка була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] , разом із нею в житловому будинку ніхто не був зареєстрований і не проживав. Як убачається із наданих на запит суду копії матеріалів спадкової справи №290/2017, заведеної Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, позивачка [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . У матеріалах спадкової справи наявна копія заповіту від 25 березня 2008 року, згідно якого [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку, площею 2,23 га, розташовану на території Товстолузької сільської ради. 08 серпня 2018 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 2,2255 га, розташовану на території Товстолузької сільської ради. Разом із цим, 13 липня 2021 року держаним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №1718/02-31, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину зазначено наявність розбіжностей у документах, зокрема те, що свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок видано [PERSON] Тернопільською районною радою 30 січня 1991 року та записано у реєстрову книгу за номером №29, натомість, у інформаційній довідці зазначено, що свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок видане 30 грудня 1990 року та записано у реєстрову книгу №1 за номером 73. У вказаній постанові нотаріуса також зазначено, що крім [PERSON] , інші спадкоємці у нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини не зверталися. 11 березня 2021 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , з якого убачається, що вказане будинковолодіння складається із: А - житловий будинок, до 1939 року побудови; Б - гараж, 1986 року побудови; В - хлів, 1986 року побудови; Г - вбиральня, 1986 року побудови; Д - господарська будівля, 1989 року побудови; Е - погріб, до 1939 року побудови; 1 - огорожа; 2 - септик. Згідно Експлікації приміщень під літ. «А», загальна площа житлового будинку становить 29,8 кв.м., житлова площа - 24,5 кв.м. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи «колгоспний двір». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади / публічних актів /, що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів / далі - Вказівки /, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР /далі - Держкомстат СРСР / від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 р. Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства /сім`ї/. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Станом на 15 квітня 1991 року колгоспний двір, що знаходиться по [ADDRESS] складався із одного члена [PERSON] , яка була головою вказаного колгоспного двору. Відтак, ціле будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS] належить [PERSON] . Відповідно до ст. 1216-1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У ст.1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом установлено, що за життя [PERSON] не було складено заповітного розпорядження, відтак, у даному випадку має місце спадкування за законом. Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивачка [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки є її дочкою, що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16 липня 1961 року Товстолузькою сільською радою та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 12 листопада 1983 року Товстолузькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, яким стверджується, що після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище із [PERSON] на [PERSON] (а.с.16). Щодо наявності розбіжностей у зазначенні дати видачі свідоцтва та реєстрового номера, суд звертає увагу на те, що правовстановлюючим документом на спірний житловий будинок є Свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок, виданого 30 січня 1991 року Тернопільською районною радою на підставі рішення виконкому Тернопільської районної ради №267 від 28 грудня 1990 року, записане в реєстрову книгу №1 за реєстровим №29 від 30 січня 1991 року. Вказане свідоцтво ніким не оспорювалося та не визнавалось недійсним у встановленому законом порядку. Натомість, Інформаційна довідка, видається на підставі свідоцтва на право власності та не є правовстановлюючим документом на житло, а лише підтверджує факт належності житла відповідній особі. Так, встановленими у судовому засіданні доказами у їх сукупності підтверджується, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] належить померлій [PERSON] як голові колгоспного двору на підставі Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, виданого 30 січня 1991 року Тернопільською районною радою на підставі рішення виконкому Тернопільської районної ради №267 від 28 грудня 1990 року, записаного в реєстрову книгу №1 за реєстровим №29 від 30 січня 1991 року. Відтак, позивачка [PERSON] як спадкоємиця майна померлої [PERSON] набула права на спадкування вказаного житлового будинку. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, беручи до уваги визнання позову відповідачем, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачкою обставини унеможливлюють іншим способом захистити її права та інтереси, а тому за позивачкою слід визнати право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved