Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2020 року звернулась до суду з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «ЗАВОД МАЯК» (надалі-АТ «ЗАВОД МАЯК») та просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період січень- квітень 2018 року в сумі 99004,39 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2018 року по день ухвалення рішення, з розрахунку середньоденного заробітку 1429,28 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 10 квітня 2018 року на підставі наказу № 92-к звільнена з посади головного бухгалтера за угодою сторін. Посилаючись, що остаточний розрахунок при звільненні АТ «ЗАВОД МАЯК» не провів, заборгованість із заробітної плати згідно довідки відповідача становить 99004,39 грн., тому просить суд задовольнити заявлені позові вимоги. Ухвалою суду 26 лютого 2020 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 04 березня 2020 року справу передано головуючому судді Яценко Н.О. Відповідач АТ «ЗАВОД МАЯК» 12 березня 2020 року надав відзив, у якому частково визнавав позовні вимоги в частині заборгованості по заробітній платі в сумі 99004,39 грн. та просив відмовити в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В мотивування відзиву зазначає, що на підставі зведеного виконавчого провадження з примусового виконання рахунки відповідача арештовані, тому невиплата заробітної плати обумовлена не залежними від відповідача обставинами, вина відповідача у несвоєчасній виплати заробітку відсутня. У відповіді на відзив, який надійшов до суду 16 березня 2020 року, позивач [PERSON] просить стягнути середній заробіток посилаючись, що відсутність коштів у відповідача не звільняє його від відповідальності. Згідно з ч. 1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Дослідивши письмові докази по справі, наданий відзив та відповідь на нього, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу № 92-к про припинення трудового договору від 10 квітня 2018 року, [PERSON] звільнена з посади головного бухгалтера за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.8). З довідки АТ «ЗАВОД МАЯК» №49/700 від 27 січня 2020року, виданої [PERSON] видно, що заборгованість по заробітній платі за період з січня 2018 року по квітень 2018 р. включно складає 99004,39 грн. з утриманням податків та зборів (а.с.11). Сторонами не заперечується, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 1429,28 грн. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнена 10 квітня 2018 року, однак відповідачем не проведений повний розрахунок. Заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2018 по 10.04. 2018 року становить 99004,39 грн., тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок), що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Сторонами не оспорюється розмір середньоденного заробітку позивача [PERSON] у розмірі 1429,28 грн. Відповідно до пункту 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Таким чином, з рахуванням розміру середньоденного заробітку позивача, кількості робочих днів період затримки розрахунку при звільненні, до стягнення з відповідача підлягає сума середнього за час затримки розрахунку при звільненні 886153,60 грн., виходячи з розрахунку 1429,28 грн. х 620 робочих днів (за період з 11.04.2018 року по 02.10.2020 року), при цьому з вказаної суми, мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Проте, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин висновки Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, з урахуванням принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд ураховує ту обставину, що про тяжкий фінансовий стан підприємства позивач була обізнана, оскільки ще перед її звільненням існувала заборгованість з виплати заробітної плати, що доводиться наявними в матеріалах справи квитанціями з яких видно нарахування компенсаційних виплат на заборгованість із заробітної плати. Крім того, судом також взято до уваги, що після звільнення, у квітні 2018 року позивач майже два роки не зверталась до суду з позовом про стягнення коштів, чим свідомо сприяла збільшенню розміру середнього заробітку. Посилання позивача на неможливість отримання своєчасно довідки про розмір заборгованості, суд оцінює критично, тому що належних та допустимих доказів звернення до 2020 року із відповідною заявою до АТ «ЗАВОД МАЯК» позивачем суду не надано. Крім того, позивач не була позбавлена права звернутися до суду із заявою про стягнення відповідної безспірної заборгованості порядку наказного провадження. А також ставити перед судом питання про витребування доказів, в наданні яких, їй було відмовлено. Суд з урахуванням принципу співмірності, урахуванням вкрай тяжкого фінансового становища відповідача, який через арешт рахунків по зведеному виконавчому провадженню не має можливості здійснювати фінансово-господарську діяльність та погашення заборгованості із заробітної плати, вважає доцільним зменшити розмір середнього заробітку з урахуванням розміру заборгованості по заробітної плати до 100000 грн., що буде достатньою компенсацію майнових витрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до знищення відповідача через непомірний тягар компенсаційних витрат. Отже, на підстав викладено, суд приходить до переконання що з відповідача АТ «ЗАВОД МАЯК» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 квітня 2018 року по 02 жовтня 2020 року в сумі 100000 грн. При зверненні до суду, позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору, у зв`язку з чим судовий збір в сумі 2102 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, виходячи з розміру одного відсотка задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial