Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач в липні 2015 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що з 1976 року по 2000 рік він працював на підприємствах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. За час роботи на шахті 22.08.1984 року з ним трапився нещасний випадок в результаті чого він травмував спину. Крім того, у звязку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоровя, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. 05.01.2000 року Обласною МСЕК йому було встановлено вперше 50 % ступеня втрати професійної працездатності, а 26.04.2005 року Міжрайонною МСЕК йому було встановлено безтерміново ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності. У звязку з отриманням професійного захворювання йому було заподіяно моральну шкоду, а тому він просить стягнути з ДП «Львіввугілля» на його користь 25\~000 грн. відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків та трудового каліцтва, та стягнути з [PERSON] на його користь 5\~000 грн. відшкодування вказаної шкоди. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, позивач суду пояснив, що він працював гірником очисного вибою. Робота була повязана з важкими умовами: вологість, вібрація, пил. Крім того, в 1984 році з ним трапився нещасний випадок на виробництві внаслідок якого йому травмувало спину. Все це призвело до того, що він захворів на професійне захворювання силікоз, вібраційна хвороба, - 50 % втрати професійної працездатності та 10 % втрати професійної працездатності у звязку з отриманою травмою. Постійно лікується, має задишку, не може довго ходити, у нього тремтять руки, не може виконувати важку фізичну роботу, у нього порушені нормальні життєві звязки. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила, вказала, що 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким ЗУ «Про загальнообовязкове загальне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладено в новій редакції. І, з врахуванням внесених змін, відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя, незалежно від часу настання страхового випадку, з 01.01.2015 року і на момент розгляду справи, не є обовязком для відділення виконавчої дирекції [PERSON] в м. Червонограді, а тому підстав для стягнення з відділення виконавчої дирекції [PERSON] в м. Червонограді моральної шкоди на користь позивача, немає. Представник ДП «Львіввугілля» в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. З трудової книжки на імя [PERSON] від 29.07.1975 року, акту розслідування професійного захворювання від 06.03.2000 року, вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 20 років. Згідно акту № 48 про нещасний випадок на виробництві від 23.08.1984 року, 22.08.1984 року з [PERSON] трапився нещасний випадок: кусок породи впав останньому на спину. Падіння породи відбулося внаслідок прогнивання затяжки. Відповідно до довідки серії 2-18 АИ № 004976 від 05.01.2000 року виданої обласною МСЕК № 3 [PERSON] було вперше встановлено 50 % втрати професійної працездатності, із яких 30 % вібраційна хвороба 20 % силікоз. З довідок ЛВА-2 № 015587 від 26.04.2005 року та ЛВА-1 № 236268 від 26.04.2015 року, виданих міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК, [PERSON] було безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності, із яких 30 % вібраційна хвороба, 20 % силікоз, 10 % трудове каліцтво. У звязку з наявністю вищевказаного захворювання та трудового каліцтва позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або у разі смерті працівника, здійснюється [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суми позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обовязків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності, а в силу ст. 11 даних Правил, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати, незалежно від будь-яких інших виплат. На час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобовязаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Втративши працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у звязку з втратою працездатності, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. На підставі вищевказаного, суд вважає позов про стягнення шкоди з ДП «Львіввугілля» на користь позивача підлягає до задоволення. Крім того, позов в про стягнення шкоди з Відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Позивач, як на правову підставу відшкодування з [PERSON] моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров'я посилається на ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким на момент заподіяння шкоди гарантувалося таке право. Так, відповідно до п.п. «е» п.1 ч.1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції Закону на 01.05.2003 року) у разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. В ч. 8 ст. 36 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав законної сили з 01.01.2015 року, законодавець визначився у питанні щодо виду страхових виплат та зазначив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку, проте це не позбавляє названих осіб права на отримання такого відшкодування відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Outcome: approved