Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач в квітні 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про встановлення межі земельної ділянки (а.с. 3-4). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке межує із домоволодінням відповідача. В 1980 році між власниками домоволодінь позивача та відповідача була домовленість, на підставі якої на межі домоволодінь зроблена капітальна бетонна межа та встановлена огорожа. Починаючи з кінця 2015 року відповідач вимагає від позивача знести бетонну огорожу задля повернення частини його земельної ділянки. Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування у позові, позивач просить суд встановити межу земельної ділянки між домоволодіннями № 53/2 та №53-а по вул..\~Кропивницького у м. Дніпропетровську за фактичним використанням, а саме: згідно акту та схеми ДМБТІ від 10.04.1980 року та технічного паспорту. Позивач та його представник за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачі та його представник за договором адвокат [PERSON], в судовому засіданні проти вимог позову заперечували. У задоволенні вимог просили відмовити. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що сторони тривалий час конфліктують між собою. Жодних пояснень щодо предмету спору свідки не надали, тому суд не приймає їх пояснення до уваги як належні, допустими та достовірні докази, так як не мають значення для справи. Вступна та резолютивна частини рішення проголошено у судовому засіданні. Повний текст рішення складений 16 червня 2016 року. Згідно ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст..2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Підставою звернення позивачки до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів власника, повязаних і правом володіння, користування та розпорядженням обєктом нерухомого майна. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, законів України, практику Верховного Суду України, підзаконні нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є власником 1/2 частини домоволодіння №53 по вул.. Кропивницького у м. Дніпропетровську, яке розташовано на земельній ділянці розміром 428 кв.м. (а.с. 6). [PERSON], [INFO], являється власником домоволодіння №53-а по вул. Кропивницького у м. Дніпропетровську (а.с. 17,18). Вказані домоволодіння є суміжними, між якими збудовано бетонну огорожу. Наведені обставини також підтверджені самими сторонами у судовому засіданні. Між сторонами неодноразово виникали конфлікти та сварки щодо встановленого паркану та необхідність його знести. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За правилом ст. 317 ЦК України, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ч.ч. 2,3 ст.. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №\~7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,\~згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі. Отже, з урахуванням вищевикладеного, встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. Відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками, затвердженої\~наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Згідно п. 4.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками, затвердженої\~наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як убачається з матеріалів справи, між суміжними домоволодіннями позивача та відповідача межі не встановлено, до компетентного органу з приводу їх визначення сторони не зверталися, що не заперечували у судовому засіданні. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до приписів ч.1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки, суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та без спеціальних знань не має повноважень визначати порушення особою меж земельних ділянок встановленням паркану між домоволодіннями. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є безпідставними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за сплачений судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed