Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтовує тим, що 04 травня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н, відповідно до якої позивач надав відповідачу кредит у розмірі 6572,06 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, проте відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, станом на 18.11.2019 року, у загальному розмірі 20569,76 грн., що складається із заборгованості за кредитом - 6572,06 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 3030,44 грн., заборгованості за пенею - 10967,26 грн., яку позивач разом судовими витратами просить стягнути з відповідача. Представник позивача викладені у позові обгрунтування підтримав, просить суд позов задоволити, просить слухати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] з позовом не згоден, просить суд в позові відмовити, слухати справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи та встановлені фактичні обставини, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з таких підстав: Судом встановлено, що 04 травня 2015 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (у зв`язку із зміною типу банку, змінено найменування банку з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н. Згідно з умовами вказаної угоди реструктуризовано борг за кредитними договорами від 17 вересня 2007 року №SAMDN40000016105853 та від 09 листопада 2008 року № SAMDN44000024397103 шляхом зменшення розміру заборгованості по процентам, комісії та штрафу, а всього сторони узгодили кредитний борг на момент підписання Генеральної угоди на суму 7064,06 грн., кінцевою датою погашення якого є 31 травня 2016 року. Згідно п. 2.1 Генеральної угоди банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 6572,06грн. на строк 12 місяців, з 04.05.2015 року по 31.05.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 6572,06 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплату процентів в розмірі 0,833 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту зазначені в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 578,20 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентах, а також інших витрат у відповідності з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.05.2016 року. Згідно п. 2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, останній сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожний день прострочення. Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, проте [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 20569,76 грн., що складається із заборгованості за кредитом - 6572,06 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 3030,44 грн., заборгованості за пенею - 10967,26 грн.. Правовідносини, які виникли між сторонами відносяться до договірних та насамперед регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України та умовами укладеного ними договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язань. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Зі ст. 1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором, відповідач допустив порушення зазначених вище норм законодавства та умов договору. Тому, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту є такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом: Як вбачається з розрахунку заборгованості, що є додатком до позову, позивачем, нараховувались відсотки до 18 листопада 2019 року включно, а сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 31 травня 2016 року. А тому, в частині вимог позивача щодо стягнення заборгованості по процентам, нарахованим відповідно до умов договору, за період з 01.06.2016 року по 18.11.2019 року включно, варто зазначити наступне. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тобто, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи, що сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 31 травня 2016 року, слід дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення договірних процентів за користування кредитом, нарахованих після закінчення строку кредитування, тобто, з 01.06.2016 року по 18.11.2019 року включно. Зазначений висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо вимог про стягнення неустойки (пені), суд зазначає наступне: Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). Отже, неустойка за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов`язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов`язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді неустойки була передбачена договором. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Разом з тим, розрахунки щодо нарахування пені позивач обґрунтовує умовами, викладеними в Умовах та правилах. Вимоги про стягнення з відповідача пені не грунтуються на відповідному письмовому правочині, оскільки, як зазначалося вище, сама Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами, укладено не було. Також, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку, що обґрунтованими є вимоги позивача лише в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 6572,06 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 772,21 грн., всього 7 344,27 грн.. Однак, з розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 04 травня 2015 року - по 18 листопада 2019 року погашено заборгованості на загальну суму 2702,50 грн. (підтверджується сімнадцятою колонкою розрахунку заборгованості). Зокрема, такі платежі здійснювалися відповідачем: 26.10.2017 року - 500,00 грн., 15.12.2017 року - 495,00 грн., 05.12.2018 року - 7,50 грн., 11.12.2018 року - 500,00 грн., 24.04.2019 року - 500,00 грн., 23.08.2019 року - 700,00 грн.. Зазначені кошти банком самостійно спрямовано на погашення заборгованості за пенею, розмір нарахування якої сторонами погоджений не був, що підтверджується чотирнадцятою колонкою розрахунку заборгованості, що є додатком до позову. А тому, сплачена сума повинна бути врахована при визначенні остаточного розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного, проаналізувавши надані сторонами докази, розрахунки, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 04 травня 2015 року у розмірі 4 641,77 грн.. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 480 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved