Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON], уточнивши позовні вимоги, звернулася до суду із позовом до [PERSON], з залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 2009 року. Від даного шлюбу в них народилось двоє доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Стверджує, що сімейне життя у них з відповідачем не склалося з різних причин, вони втратили почуття взаємної поваги та любові, їх шлюб набув формального характеру, а примирення вважає неможливим, тому просить суд розірвати їх шлюб. Крім того, позивач зазначила, що між ними не досягнуто згоди про місце проживання малолітньої дитини, а саме доньки [PERSON], [INFO], тому просить суд визначити місце проживання доньки разом з нею. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач позов визнав частково, зокрема щодо розірвання шлюбу. Заперечував проти приживання доньки [PERSON] разом з позивачем, просив суд залишити дитину мешкати з ним. Представник відповідача [PERSON] наполягав на залишенні дитини проживати разом з батьком. Представник залученого для участі у справі органу опіки та піклування Тарутинської РДА [PERSON] просила позов задовольнити, шлюб розірвати та визначити місце проживання дитини разом із матірю, [PERSON], про що надала відповідний висновок органу опіки та піклування. Проаналізувавши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та третьої особи, суд дійшов наступних висновків. Так, в Україні законодавство про шлюб та охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі Декларація прав дитини), Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), Сімейному кодексі України (далі СК України), Законі України «Про охорону дитинства» тощо. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В судовому засіданні сторонам неодноразово розяснювалось їх право примиритись та зберегти шлюб, розгляд справи з цього приводу відкладався, проте, враховуючи, що примиритись не вдалося, відповідач в судовому засіданні визнав позов щодо розірвання шлюбу. Таким чином, приймаючи до уваги, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, суд на підставі ст.ст. 112, 113 СК України приймає рішення про розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем та про відновлення дошлюбного прізвища позивача «Лобачевська». Щодо визначення місця проживання спільної малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], суд зазначає наступне. Так, пунктами 1, 2 статті 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Питання щодо визначення місця проживання дитини та порядку розвязання спорів з цього приводу врегульовано ст.ст. 160, 161 СК України. Зокрема, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 171 СК України визначено право дитини на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 закріплено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В судовому засідання в присутності педагога заслухано думку шестирічної [PERSON], яка виявила бажання залишитись з батьком, [PERSON] (а.с. 61-62). Проте, на думку суду, проживання шестирічної [PERSON] разом з матірю кращим чином відповідатиме її інтересам. Зокрема, принципом 6 Декларації прав дитини встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Враховуючи положення ч. 1 ст. 160 СК України, для визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, важлива її думка, але її згода не потрібна. Відповідно до Акту обстеження матеріально - побутових умов сімї від 3 вересня 2015 року позивач [PERSON] - багатодітна мати, займається вихованням дітей, в будинку за місцем проживання є кухня, окрема спальня для дітей з письмовим столом і шафою, разом з позивачем проживають діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 23-24). Окрім того, позивач [PERSON] характеризується з позитивної сторони, офіційно працевлаштована та має постійний заробіток (а.с. 25-27, 56). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Тарутинської РДА Одеської області від 1 грудня 2015 року місце проживання малолітньої [PERSON] визначено разом з її матірю, [PERSON] Комісією під час розгляду цього питання зясовано, що умови проживання відповідача [PERSON] відповідають санітарно - гігієнічним нормам, але у дитини немає іграшок, книжок, продуктів харчування для дитини відповідного віку, що перешкоджає нормальному вихованню та розвитку (а.с. 46, зворотній бік). Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що проживання шестирічної [PERSON] разом з батьком краще відповідатиме її інтересам з огляду на наступне. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку. Це право включає свободу розшукувати, одержувати, використовувати, поширювати та зберігати інформацію в усній, письмовій чи іншій формі, за допомогою творів мистецтва, літератури, засобів масової інформації, засобів звязку (компютерної, телефонної мережі тощо) чи інших засобів на вибір дитини. Їй забезпечується доступ до інформації та матеріалів з різних національних і міжнародних джерел, особливо тих, які сприяють здоровому фізичному і психічному розвитку, соціальному, духовному та моральному благополуччю. Дійсно, судом встановлено, що відповідно до характеристики дитини зі школи, батько дитини [PERSON] приділяє належну увагу її вихованню, офіційно працевлаштований, на роботі та в побуті характеризується позитивно, має земельний пай та постійний дохід (а.с. 48-51). Проте, відповідно до Акту обстеження умов проживання [PERSON] від 19 листопада 2015 року, Акту обстеження матеріально-побутових умов сімї [PERSON] від 12 листопада 2015 року у дитини за місцем проживання батька відсутні іграшки та книжки; будівля відповідає санітарно-гігієнічним умовам, але в ній проживають тільки батько [PERSON] та малолітня дитина [PERSON], а їжу готують бабуся та тітка, які проживають окремо (а.с. 53, 54-55). Більше того, в судовому засідання малолітня [PERSON] пояснила, що за нею здійснює догляд бабуся та виявила бажання проживати разом із своєю сестрою [PERSON] (а.с. 61-62). Таким чином, приймаючи до уваги шестирічний вік дитини, її стать та фізіологічні потреби, наявність двох сестер, які проживають з матірю, здійснення за нею догляду за місцем проживання батька бабусею і тіткою, які проживають окремо, відсутність за місцем проживання батька іграшок та книжок, які б відповідали віку дитини та її потребам, суд,

Outcome: approved