Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Пономаренко Н.М., звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 06 лютого 2020 року представник позивача подала суду уточнену позовну заяву. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05 лютого 2014 року вони з відповідачем уклали договір позики, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Сватівського нотаріального округу Харченко О.Ю., згідно якого відповідач до підписання договору позики отримав від позивача грошові кошти у сумі 30 000 грн. Відповідач позику згідно умов договору не провернув. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання у встановлений договором строк, то позивач має право на 3% річних за невиконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції за лютий 2019 року - 100,5%, за березень 2019 року - 100,9%, за квітень 2019 року -101,0%, за травень 2019 року - 1.00,7%, за червень 2019 року 99,5%, за липень 2019 року - 99,4 %, за серпень 2019 року - 99,7%, за вересень 2019 року - 100,7%, за жовтень 2019 року - 100,7%, за листопад 2019 року - 100,1%, за грудень 2019 року - 99,8%. Загальний індекс інфляції складає 104,05%. Інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 30 000 грн., за період з 23 січня 2019 року по 24 січня 2020 року складають 1 215,00 грн., відповідно до наступного розрахунку: 3000,00 грн. х 104,05 % - 30 000,00 гри = 31 215,00 грн. - 30 000,00 грн. =1 215,00 грн. Як на правову підставу позову позивач посилається на ст.ст. 625, 1046,1047, 1049 ЦК України. Позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача борг за договором позики у сумі 30 000,00 грн., суму 3% річних - 870,41 грн., інфляційні втрати - 1 215,00 грн., а всього 32 085,41 грн., та судові витрати. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 17 лютого 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с. 25). Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 13 липня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано від ТОВ «Племена свиноферма «Левада» належним чином завірені копії первинних платіжних документів (або витягів з цих документів), які містять дату отримання, підпис [PERSON] та сум, що свідчать про отримання [PERSON] коштів - орендної плати, що належить [PERSON] , за 2014, 2015, 2016, 2017 та 2018 роки (т. 1 а.с. 101). Ухвала суду про витребування доказів виконана не була. Представник позивача зазначила у судовому засіданні, що не наполягає на витребуванні вищевказаних доказів. 29.10.2020 року у підготовчому судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про допит у судовому засіданні свідка [PERSON] , який є батьком позивача. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка [PERSON] ( т.1 а.с. 137). Свідок [PERSON] подав суду заяву про відмову від дачі показань на підставі ст.63 Конституції України, оскільки позивач по справі є його сином ( т.1 а.с. 156). Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 29 жовтня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т.1 а.с. 140). Представник відповідача - адвокат Гашинський М.А. подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідач визнає укладення з позивачем 05 лютого 2014 року нотаріально посвідченого договору безпроцентної позики на суму 30 000 грн. зі строком повернення не пізніше 05 лютого 2019 року. Відповідач не погоджується з позовними вимогами на підставі виконання договору позики від 05.02.2014 року. Сторони 05.02.2014 року також домовились, що позивач до повного погашення заборгованості за договором позики буде отримувати грошові кошти належні відповідачу у тому числі орендну плату за договором оренди, який уклав відповідач з третьою особою. Даний факт підтверджується виданою відповідачем позивачу 05 лютого 2014 року довіреністю. Відповідно до довідки ТОВ «ПСФ «Левада» позивач отримав за 2014-2018 рік орендну плату відповідача [PERSON] в загальній сумі 38700 грн. Тому позика повернута відповідачем ( т.1 а.с. 69). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Пономаренко Н.М. позов підтримали з вищевикладених підстав, також позивач пояснив, що відповідач по цей час не повернув грошові кошти у сумі 30 000 грн. згідно договору позики, укладеного 05 лютого 2014 року, будь-якої домовленості між ним та відповідачем про отримання орендної плати в рахунок повернення грошових коштів за договором позики не було. Позивач також пояснив, що між ним та відповідачем не укладався договір оренди землі. Він не користується земельною ділянкою відповідача. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача - адвокат Пономаренко Н.М. у судовому засіданні пояснила, що суми інфляції згідно позову розраховані за період з лютого 2019 року по грудень 2019 року, 3% річних розраховані за період прострочення з 06.02.2014 року по 24.01.2020 року, що становить суму 870,41 грн., у тексті позовної заяви помилково зазначено початок періоду прострочення з 23.01.2019 року. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він особисто від позивача грошові кошти не отримував, а кошти брали батьки. Позивач дав 23000 грн. матері [PERSON] за продаж земельної ділянки. У нотаріуса він договір підписував, проте не пам`ятає який то був договір та які умови були вказані в договорі, коли підписував договір, то розумів, що це купівля-продаж земельної ділянки. На спірному договорі позики стоїть його підпис. Також в ході судового розгляду пояснив, що вважав між ним та позивачем було укладено договір оренди землі. Грошові кошти позивачеві не повертав, оскільки вважав, що позивач користується землею, яка належить йому на праві власності. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача - адвокат Гашинський М.А. у судовому засіданні пояснив, що факт укладення договору позики між сторонами визнає, однак, вказаний договір виконаний у повному обсязі, оскільки позивач отримував орендну плату від орендаря ТОВ « ПСФ «Левада». Договір оренди належної відповідачу земельної ділянки укладався між відповідачем та ТОВ «ПСФ «Левада», але орендна плата була виплачена позивачу. Даний договір позики є удаваним договором, укладений з метою приховання договору купівлі-продажу земельної ділянки. Виплата орендної плати є способом повернення позики. Вважає позов необґрунтованим, просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши позивача, його представника, відповідача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках / ч. 1 ст.13 ЦПК України/ і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень / ч. 3 ст. 12 ЦПК України/. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 05 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Сватівського районного нотаріального округу Луганської області Харченко О.Ю., зареєстровано в реєстрі за №138 ( а.с. 20). Згідно п.1 договору позики відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 30 000 грн. строком до 05 лютого 2019 року. Передачу грошей було здійснено до підписання договору позики. У пункті 2 договору зазначено про те, що сторони домовились, зокрема, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 05 лютого 2019 року. При цьому виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах с.Коломийчиха Сватівського району Луганської області або за іншою адресою, вказаною позикодавцем у сумі 30 000 грн. У пункті 5 договору зазначено, зокрема, що сторони розуміють природу цього договору, свої права та обов`язки за договором, правочин вчиняється з наміром створення правових наслідків, правочин не приховує інший правочин. Згідно п.6 договору після повернення боргу позикодавцем буде видано позичальнику власноручно розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. Договір містить підписи позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . У судовому засіданні відповідач підтвердив, що він підписував у нотаріуса договір, у договорі позики його підпис. Отже, згідно умов договору позики позивач надав відповідачу позику у розмірі 30 000,00 грн., відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 05 лютого 2019 року. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а згідно ч. 2 даної статті договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, судом встановлено, що сторони перебувають у договірних відносинах та між ними було укладено саме договір позики у письмовій формі згідно вимог ч.1 ст.1047 ЦК України, що підтверджується копією договору позики. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу боргу за договором позики від 05.02.2014 у сумі 30 000 грн. відповідно до п.6 договору, а отже, відповідач [PERSON] не надав доказів виконання свого обов`язку, що встановлений пунктом 2 договору. Також відповідач у судовому засіданні пояснив, що він не повертав позивачу 30 000 грн. Щодо доводів представника відповідача про те, що відповідачем договір виконаний у повному обсязі шляхом отримання орендної плати у ТОВ «ПСФ «Левада» з посиланням на додану до відзиву копію довідки ТОВ «ПСФ «Левада», і те, що виплата орендної плати є способом повернення позики, то суд не може взяти дані доводи до уваги, оскільки договір позики не містить положень щодо повернення позики шляхом отримання позивачем орендної плати у ТОВ «ПСФ «Левада». Судом досліджена копія довідки ТОВ «ПСФ «Левада» від 15.04.2020 №4, у якій зазначено, що 02.10.2008 року був укладений договір оренди землі між ТОВ «ПСФ «Левада» та [PERSON] строком на 10 років. Згідно заяви [PERSON] від 04.03.2014 та нотаріальної довіреності, реєстраційний номер 40645293 від 05.02.2014, орендну плату по договору оренди землі було виплачено [PERSON] за 2014 рік у сумі 5400 грн., за 2015 рік - 6200 грн., за 2016 рік - 6900 грн., за 2017 рік - 10100 грн., за 2018 рік - 10100 грн. ( т.1 а.с. 70). Вказана довідка не стосується предмета судового розгляду та не являється належним доказом повернення суми боргу відповідачем позивачу за договором позики. Допитана за клопотанням представника відповідача свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, у судовому засіданні пояснила, що у жовтні 2013 року позивач дав її сину - відповідачу по справі грошові кошти у сумі 23 000 грн., у нотаріуса була укладена угода, про що укладалась угода їй невідомо, вона та її син були у нотаріуса. Грошові кошти позивачу не повертала, оскільки державні акти на землю віддали позивачу і він користувався землею. Суд зазначає, що показання даного свідка жодним чином не спростовують факт укладення між сторонами договору позики та неповернення відповідачем позивачу грошових коштів за договором позики. Також суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача про те, що договір позики є удаваним договором, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження визнання договору позики недійсним, зокрема, удаваним правочином, а предметом судового розгляду по даній справі не являється встановлення підстав для визнання договору недійсним, таких позовних вимог сторони не заявляли. Отже, відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення між сторонами договору позики, дійсність його умов та передачі коштів, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 30 000 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних втрат, то суд зазначає наступне. Згідно позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання по 24 січня 2020 року. Отже, за період прострочення виконання зобов`язання з 06.02.2019 по 24.01.2020, що становить 353 дні, 3% річних становить суму 870 грн. 41 коп. ( 30 000 х 3 х 353/ 365/ 100). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з лютого 2019 року по грудень 2019 року. У лютому 2019 року прострочення відповідача тривало з 6 по 28 число календарного місяця лютого, т.б. 23 календарних днів. Суд враховує правовий висновок, викладений у п.п. 25, 26 постанови ВС від 20.11.2020 у справі 910/13071/19,де зазначено, що якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Отже, за неповний місяць прострочення відповідача у лютому 2019 року нараховується інфляційна складова боргу, виходячи з індексу інфляції у лютому 2019 року. Виходячи з встановлених Державним комітетом статистики України індексів інфляції за період з лютого по грудень 2019 року включно, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 906 грн. 00 коп. із розрахунку : 100,5 х 100,9 х 101,0 х 100,7 х 99,5 х 99,4 х 99,7 х 100,7 х 100,7 х 100,1 х 99,8 = 103,02 : 100 х 30 000 - 30 000 = 906 грн. 00 коп. Позивач просить стягнути інфляційні втрати у сумі 1215 грн. 00 коп., виходячи із загального індексу інфляції 104,05%. Однак, позивачем невірно розраховано суму інфляційних втрат, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 906 грн. 00 коп. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду оплатив судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп. (а.с. 1). Також позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4200 грн. 00 коп. ( а.с. 217-218, 220-221). Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено на 99,04 % відсотків (31 776 грн. 41 коп. від 32 085 грн. 41 коп. складає 99,04 %), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме витрат по сплаті судового збору у сумі 832 грн. 73 коп. (840 грн. 80 коп. х 99,04 % : 100), витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4159 грн. 68 коп.(4200 грн. 00 коп. х 99,04 % : 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial