Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] у вересні 2020 року звернулась до суду з позовом про стягнення з Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України на її користь заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в сумі 62341,45 грн., середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з розрахунку 277,98 грн./1робочий день вимушеної затримки в сумі 16400,82 грн., та моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16 червня 2020 року позивача звільнено з посади начальника борошномельного цеху Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України за згодою сторін у відповідності до частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, при цьому відповідач не провів повного розрахунку з позивачем у день звільнення. Як зазначає позивач, відповідач не заперечує, що ним не проведено повного розрахунку з позивачем під час звільнення, про що надано довідку № 05/345 від 24.07.2020 року, у якій зазначається заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, станом на 01.07.2020 року складає 62341,45 грн., та відповідно не виплаченим залишається і середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім цього позивач вказує, що невиплата заробітної плати та розрахунку при звільненні призвела до значного зменшення її сімейного бюджету, погіршення умов проживання та якості життя. Вказані обставини призвели до порушення психоемоційної сфери існування особистості, перешкоді можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, що спричинило суттєві моральні страждання. Адже позивач, для забезпечення мінімальних умов проживання та харчування вимушено була брати гроші у борг у свої друзів та рідних, що потягнуло за собою додатковий стрес. Відтак, позивач була вимушена звернутись до суду за захистом порушених прав. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 21.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання (а.с. 32). Позивач в судове засідання не з`явилась, представником позивача подано до суду заяви (вх. № 34959 від 21.10.2020 року, а.с.37-40; вх. № 2347 від 22.01.2021 року; а.с.48) про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, та просять задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання, повідомлений належним чином, (а.с.35, 46), про причини неявки суд не повідомив, клопотань, заяв, відзиву на позов не подавав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 223 та статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України). Судом встановлено, що з 1991 року позивач працювала на Державному підприємстві «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України на різних посадах, із 04.05.2016 року обіймала посаду начальника борошномельного цеху Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України (а.с. 7-12). Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частина сьома стаття 43 Конституції). За приписами частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно частини першої статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом частини четвертої статті 97 Кодексу законів про працю України, статті 22 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами колективними договорами. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (частина перша статті 47 Кодексу законів про працю України). Наказом від 11 червня 2020 року № 29-К [PERSON] була звільнена із займаної посади та роботи за угодою сторін по пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (а.с. 12). Як вбачається із довідки від 24.07.2020 року за вих. №05/345 за підписом виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України виданої [PERSON] , заборгованість по заробітній платі станом на 01.07.2020 року складає 62341,45 грн. (а.с. 18). Зважаючи на зазначені вище вимоги закону, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 62341,45 грн. Разом з цим, за приписами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що останнім своєчасно не виплачено заробітну плату, а тому на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України підлягає стягненню і середній заробіток за період затримки розрахунку - по день постановлення рішення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 . Пунктом 2 розділу II Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи те, що позивач була звільнена із займаної посади 16 червня 2020 року, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку, є травень 2020 року та квітень 2020 року, загалом 40 робочих дні, а тому середньоденна заробітна плата позивача складає 277,98 грн. (11119,01 грн.) / (19 дн.+21 дн.) ). При цьому, період затримки розрахунку з 17.06.2020 року року і по день ухвалення рішення - 02.02.2021\~ року становить 159 робочих днів. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 17.06.2020 року і по день ухвалення рішення - 02.02.2021 року становить 44198,82 грн. (277,98 грн. х 159 дн.), з подальшим вирахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Таким чином, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку: з 17.06.2020 року і по день ухвалення рішення - 02.02.2021 року у розмірі 44198,82 грн. Крім стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивач також заявив до стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 Цивільний кодекс України). Крім того, у частині першій статті 237-1 Кодексу законів про працю України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкод має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, з урахуванням наведених обставин, характеру страждань позивача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та враховуючи роз`яснення, викладені у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, суд вважає, що моральна шкода у розмірі 3000,00грн. є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи. Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь витрат на професійно правову допмогу в сумі 6600,00 грн. Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з частиною третьою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини п`ятої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що «суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350,00 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи». В даній справі позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір про надання професійної правової допомоги від 07 версня 2020 року, а також замовлення на надання правової допомоги від 07.09.2020 року за умовами якого узгоджено розрахунок вартості наданих послуг, а саме: зустріч та усна консультація клієнта, ознайомлення з документами по суті питання клієнта , ознайомлення з матеріалалми справи, пропозиції щодо надання правової допомоги із вказівкою кількісно-якісниї показників-до 35% від розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, на дату підписання акта приймання-передавання наданих послуг. Складання скарги (заяви), представництво та захист інтересів клієнта в суді будь-якої інстанції, представництво та захист клієнта під час досудового вергулювання спорів, переговорів, перед іншиими фізичними особами чи юридичними особами, в тому числі перед посадовими особами контролюючих органів, зокрема, під час здійснення документальних, секторальних, інспекційних, планових, позапланових перевірок клієнта, юридичне супроводження угоди, юридична експертиза документів, скаладання позовної зяави, зустрічної позовної заяви, заперечнь на позов, складання апеляційний та кассаційних скарг 75 % від розміру однієї мінімальної заробітної плати, встанволеної законодавством, на дату підписання акта приймання-передавання наданих послуг (а.с. 13-17). При цьому, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див.mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited»проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Враховуючи вищевикладене, виходячи з співмірності наданим адвокатом обсягом послуг у суді, у відповідності до критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, зважаючи на розгля справи за відсутності адвоката в судових засіданнях, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. Відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційної до розміру задоволених вимог, а тому стягненню з відповідача покладаються понесені позивачем судові витрати, а саме: сплачений ним судовий збір в розмірі 840,80 грн. (квитанція а.с. 26), за вимогу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, в дохід держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі При цьому у зв`язку з тим, що позовна вимога позивача про стягнення моральної шкоди задоволена частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 252,24 грн. виходячи з такого розрахунку (3000 грн. х 100 % : 10000 грн. х 840,80 грн.).

Outcome: partial