Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути [PERSON]. від права на спадщину за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON], що була рідна тіткою для позивача та одночасно була рідною бабусею для відповідача [PERSON]. Позивач [PERSON] є спадкоємцем другої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON], а відповідач є спадкоємцем першої черги за законом. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що після смерті батька відповідача [PERSON], що помер [INFO]. спадкодавець [PERSON] залишилася сама, без сторньої допомоги . Відповідач будь якої участі у похованні свого батька не приймала та в послідуючому не надавала будь якої допомоги своїй бабусі [PERSON], хоча знала, що осатання залишилася одна потребувала сторпоньої допомоги так як хворіла на онкологічне захворювання та останній проводилися оперативні втручання. Весь тягар догляду за спадкодавцем [PERSON] взяла на себе третя особа [PERSON], що була цивільною дружиною [PERSON] та після смерті останнього в подальшому продовжувала проживати в квартирі разом з [PERSON] та здійснювати за останньою догляд. Свої вимоги позивач обгрунтовує посиланням на вимоги ст. 266 СК України, відповідно до якої повнолітні внуки, правнуки зобов'язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу. Та з врахуванням того , що відповідач [PERSON] є повнолітньої особою та достовірно знала що спадкодавець [PERSON] потребувала стороннньої та матеріальної дорпомоги у зв»язку зі своїми захворюваннями, будь якої допомоги своїй бабусі не надавала, не відвідувала її та не цікавилася її життям. Свої вимоги також позивач обгрунтовує посиланням на ст. 1224 ЦК України та вважає, що відповідач [PERSON] не має права на успадкування за законом після смерті [PERSON] так як ухилялася від виконання обов»язку щодо утримання спадкодавця. В судовому засіданні представник позивача, позивач підтримали завявлені позовні вимоги в повному обсязі з обставин, що викладені в позовній заяві, наполягаючи на тому, що відповідач [PERSON] ухилялася від своїх обов»язків щодо утримання спадкодавця [PERSON] так як остання потребувала такої допомоги та була рідної бабусею відповідача. На думку позивача та її представника відповідач мала змогу та можливості на надання такої допомоги. Стосовно захворювання відповідача [PERSON] на психічне захворювання то позивач в судовому засіданні пояснила, що про даний факт їй нічого не відомо до розгляду справи в судовому засіданні, крім того при спілкуванні з [PERSON] вона не помітила будь яких відхилень в поведінці відповідача, що б вказували на психічні захворювання чи розлади відповідача [PERSON] Представник іідповідача - [PERSON] та законний представник [PERSON] - [PERSON] категорично заперечували щодо задоволення позову, мотивуючи це тим, що вказаний позов є необгрунтований, не грунтується на вимогах чинного законодавства, а обставини, що викладені в позовній заяві не відповідають дійсності. [PERSON] є інвалідом 2 -ї групи з дитинства у зв»язку з виявленими у неї психічними захворюваннями на які остання хворіє з ранього дитинства та постійно потребує за собою догляду в зв»язку з чим остання не може самостійно надавати будь - яку допомогу сторонім осабам так як сама потрубує вказаної допомоги. Про захворювання [PERSON] достовірно знав її батько [PERSON] та її бабуся [PERSON] та твердження позивача та третьої особи [PERSON] що [PERSON] мала можливість надавати допомогу спадкодавцю [PERSON] не відповідає дійсності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації в судовому засіданні позов не визнала, надавши до суду свої письмові пояснення в яких зазначала, що вказаний позов є необгрунтований та такий, що суперечить вимогам чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про смерть [INFO] помер [PERSON], що був батьком [PERSON] ( а.с.21) Після смерті останнього [PERSON] та [PERSON] успадкували Ѕ частини квартири [ADDRESS], що за життя належала [PERSON] ( а.с.95). [INFO] померла [PERSON], після смерті останньої відкрилася спадщина та з відповідними заявами до приватного нотаріуса КМНО Голій Л.І. про прийняття спадщини звернулася позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Позивач [PERSON] для спадкодавця [PERSON] була рідною племінницею, а відповідач [PERSON] - рідною онукою. Ступінь рідства в даному судовому засіданні учасниками процесу не оспорювався. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1265 Цивільного кодексу України, у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. За вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1266 Цивільного кодексу України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині усунення від права на спадкування відповідача сторона позивача посилається, зокрема, на той факт, що відповідач не надавала спадкодавиці будь-якої допомоги в утриманні та догляді, враховуючи те, що остання перебувала у безпорадному стані. В ході судового засідання не було встановлено, що спадкодавиця [PERSON] за життя потребувала постійної сторонньої допомоги та у догляді, так як за життя вела активний спосіб життя, самостійно доглядала за собою, а також по мірі можливості утримувала своє житло. Як роз'яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 N 7, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Тобто, необхідними умовами для усунення особи від права на спадкування є встановлення факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги й факту перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво й потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Виходячи зі змісту указаної норми закону та відповідно до роз'яснень викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в ухвалі суду від 15 травня 2017 року у справі № 440/48/16-ц. В ході судового судового засіданні було встановлено, що [PERSON] [INFO] є інвалідом 2 групи з дитинства . Відповідно до рішення Дніпровського районного суду від 23 червня 2018 року було визнано [PERSON] [INFO] - недієздатною строком на 2 ( два ) роки з дня винесення судового рішення та призначено [PERSON] опікуном над недієздатною [PERSON] . Згідно даного рішення [PERSON] у теперішній час виявляє ознаки помірної розумової відсталості (згідно МКХ-10, шифр F 71.0) та на даний час за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та за своїм психічним станом у теперішній час потребує встановлення над нею опіки. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що [PERSON] в силу свого психічного стану здоров»я не могла надавати будь - яку допомогу стороннім особам. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Таким чином законодавець встановлює межі доказування. Необхідно врахувати, що обставини, які мають значення для справи, але щодо яких спору немає, не підлягають доведенню, оскільки визнані сторонами. Суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про усунення від спадкування. Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Outcome: dismissed