Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] об'єднання управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 9826,37 гривень. В обґрунтування позову позивач вказує, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2011 року задоволено позов [PERSON] про проведення перерахунку пенсії та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі провести перерахунок пенсії, починаючи з 11 липня 2011 року із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до Закону враховується для обчислення пенсії - за 2010 рік. Однак, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2013 року скасовано дану постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2011 року та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Дана постанова отримана [PERSON] об'єднаним управління Пенсійного фонду України Тернопільської області лише 20 липня 2018 року, у зв'язку із чим мала місце рахункова помилка об'єднаного управління, внаслідок якої відповідачу за період з 08 листопада 2013 року по 31 серпня 2018 року переплачено пенсію у розмірі 9826,37 гривень. Посилаючись на наведене, позивач вважає, що вказані грошові кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а тому просить позов задовольнити. Відповідач відзив та заперечення на позов суду не подавала. Представник позивача [PERSON] об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце була повідомлена у встановлено законом порядку. Попередньо подала заяву про слухання справи без її участі. Позов просить задовольнити в повному обсязі. Не заперечує, щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце була повідомлена у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подавала. На підставі вимог ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2011 року задоволено позов [PERSON] про проведення перерахунку пенсії та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі провести перерахунок пенсії, починаючи з 11 липня 2011 року із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до Закону враховується для обчислення пенсії - за 2010 рік. Згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2013 року, постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2011 року скасовано та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі Відповідно до розпорядження начальника [PERSON] об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 09 серпня 2018 року встановлено, що сума переплати пенсії утворилася за період з 08 листопада 2013 року по 31 серпня 2018 року та становить 9826,37 грн. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. В силу вимог ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Положеннями ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду. Відповідно до вимог ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо). Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються. Отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та від 22 січня 2014 року у справі №6-151цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] вчинила будь-які зловживання зі свого боку або подала Управлінню недостовірні дані під час нарахування та виплати їй пенсії. Щодо тверджень позивача про наявність рахункової помилки з його боку, суд виходить з наступного. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 13 від 24 грудня 1999 року, «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Позивачем не доведено факту наявності рахункової помилки, оскільки відсутні докази (наприклад, висновки ревізії, акти перевірок чи службового розслідування тощо), по інформації яких можна було б відстежити шлях та причину виникнення помилки при нарахуванні пенсії та з'ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою як стверджує позивач, а не помилкою, пов'язаною, наприклад, з неналежним виконанням обов'язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування пенсії. Крім того, пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що на підставі зібраних у справі доказів судом не встановлено факту недобросовісного набуття [PERSON] отриманих коштів у розмірі 9826,37 грн., які є пенсійною виплатою, призначеною їй [PERSON] об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області та наявності рахункової помилки, а тому, відповідно до статті 1215 ЦК України, зазначена сума поверненню не підлягає. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 1212, 1215 Цивільного кодексу України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення»,

Outcome: dismissed