Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернулася до суд з вищевказаним позовом до відповідачів. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що її неповнолітній син [PERSON], [INFO], є власником 42/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-46, виданого 24.01.2014 р. Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2013 р. [PERSON] є власником 58/100 частин вищезазначеної квартири, тобто він є єдиним власником вказаної квартири. Однак, на даний час у вказаній квартирі продовжують бути зареєстрованими, як проживаючі, колишні власники 58/100 її частини - подружжя: [PERSON] та [PERSON], які за вищевказаною адресою фактично не проживають понад 14 років, до теперішнього часу в до квартири не з'являлись, комунальні платежі не сплачують, їх місце проживання не відоме. Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS].. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши докази у цивільній справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-46, виданого 24.01.2014 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, сину позивачки - неповнолітньому [PERSON], [INFO], належить 42/100 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується зазначеним свідоцтвом та Витягом з Дерожавного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2013 року, ухваленим у цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту та визнання права власності, визнано за [PERSON] право власності на 58/100 частин вищезазначеної квартири. Вказане рішення суду вступило в законну силу і відповідно до ст. 61 ЦПК України встановлені ним обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Таким чином, неповнолітній [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS], що підтверджується вищенаведеним та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна від 13.04.2016 року № 57271600.. . Відповідно до довідки № 5203 від 29.10.2015 року, виданої Комунальним підприємством «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпропетровської міської ради, у вказаній квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], щодо яких за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, за інформацією головних територіальних управлінь юстиції в областях та у місті Києві актових записів про смерть не виявлено. У вказаній квартирі відповідачі зареєстровані, проте не проживають без поважних причин понад 14 років, місце їх знаходження невідоме, їх речей у квартирі немає, за комунальні послуги за вказаною адресою вони не сплачують. Факт того, що відповідачі із вказаного часу не проживають в [ADDRESS], речей в квартирі не мають, підтверджується актом про факт проживання від 03.09.2015 року, складеним комісією Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпропетровської міської ради від 03.09.2015 року, а також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що відповідачі - подружжя [PERSON] не проживають у вказаній квартирі без поважних причин понад 10 років, їх речі у квартирі відсутні. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі без поважних причин понад 10 років не проживають у вказаній квартирі, яка є власністю неповнолітнього [PERSON], але з реєстрації не знялися, чим порушуються його права власника, оскільки позивач в його інтересах повинна сплачувати комунальні послуги з урахуванням відповідачів та не може вільно розпоряджатися на свій розсуд зазначеною квартирою. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою шляхом їх зняття з реєстраційного обліку підлягають задоволенню. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог відповідачами суду не надано. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь державни судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved