Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2006 року звернулася до Бердянського міськрайонного суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та третіх осіб - приватного нотаріуса [PERSON], Бердянської державної нотаріальної контори, в якому просила ухвалити рішення, яким визнати довіреність від 10.02.2006 року та договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладені між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] від 17.02.2006 року, між [PERSON] та [PERSON] від 10.03.2006 року та між [PERSON] та [PERSON] від 23.03.2006 року, недійсними. В позові посилалася на те, що її брату [PERSON] на праві власності належала зазначена квартира. [INFO] року її брат помер. Під час збирання необхідних документів для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, їй стало відомо, що 10 лютого 2006 року від імені її брата була оформлена нотаріальна довіреність на ім'я [PERSON] на право продажу належної брату квартири, а потім квартира була тричі перепродана між відповідачами. Виходячи з того, що довіреність від імені її брата на продаж квартири та самі договори купівлі-продажу були укладені після смерті [PERSON], за фактом шахрайства, підробки та використання підроблених документів 28 вересня 2006 року прокурором м. Бердянська була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1, 3 ст. 358 КК України та до даного часу винна особа органами досудового слідства не встановлена. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю: визнано недійсною довіреність від імені [PERSON], якою [PERSON] був уповноважений продати квартиру [ADDRESS], що посвідчена приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 277 від 10 лютого 2006 року; визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири, укладені 17 лютого 2006 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] і посвідчений нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р за реєстровим № 3-360; від 10 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON]. і посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 285; від 23 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р. за реєстровим № 3-666. Втім рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2011 року вищезазначене рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. Проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2011 року було скасоване рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2011 року, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року залишено без змін. Далі, як вбачається з матеріалів справи, у червні 2013 року була подана заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2013 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, яка була направлена до Верховного Суду України, який своєю постановою від 18 вересня 2013 року передав справу на новий касаційний розгляд. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2011 року скасовано в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 10 березня 2006 року між [PERSON] і [PERSON], та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 23 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У зв'язку з цим позивач [PERSON] через свого представника у лютому 2014 року подала до суду позовну заяву (з уточненням) до [PERSON], [PERSON] [PERSON], треті особи: приватний нотаріус [PERSON], Бердянська державна нотаріальна контора, в якому просила визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 10 березня 2006 року між [PERSON] і [PERSON], та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 23 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], реєстровий №3-666, посвідчений нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р., а також витребувати квартиру [ADDRESS] від [PERSON] на користь [PERSON] В позовній заяві позивач, посилаючись на ті ж самі обставини щодо оформлення довіреності від імені її брата [PERSON] вже після його смерті та укладення на підставі неї першого договору купівлі-продажу квартири та двох наступних між відповідачами, додатково зазначила про прийняті за її позовом рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій, а також з посиланням на ст.ст. 330, 388 ЦК України на її право витребувати майно від добросовісного набувача, яке вибуло з власника не з його волі. У судовому засіданні представники позивача за довіреністю [PERSON] та [PERSON] підтримали позовну заяву (уточнену) від 17 лютого 2014 року, доповіли по її суті, просили задовольнити. Додатково зазначили, що [PERSON] за рішенням Бердянського міськрайонного суду було надано додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, а після того, як нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно рішення суду від 31 липня 2013 року за нею визнано право власності на квартиру [ADDRESS], яке вона зареєструвала в реєстраційній службі Бердянського МРУЮ, про що свідчить наявний в матеріалах справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Після реєстрації права власності позивач переоформила на себе всі рахунки та сплачує комунальні послуги. На заяву відповідача [PERSON] щодо застосування судом позовної давності пояснили, що позивачем цей строк не пропущено, оскільки до суду вона звернулася у червні 2008 року, за рішенням Бердянського міськрайонного суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ її порушене право було відновлене у 2011 році, довіреності та договори купівлі-продажу були визнані недійсними. На час звернення до суду не було однозначної судової практики, а постанова Пленуму ВСУ, на яку посилається відповідач з представником, була прийнята пізніше, у 2009 році. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що вони шукали квартиру для придбання сину його дружини за оголошенням в газеті «Південна зоря». Звернулися до агентства нерухомості, яке розташоване по вул. Мазіна в м.Бердянську, де подивилися документи: договір купівлі-продажу і техпаспорт на квартиру. Власником квартири [ADDRESS] був [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, якого він раніше не знав і не бачив. Домовилися, що договір купівлі-продажу будуть оформляти у державного нотаріуса. На день оформлення договору у [PERSON] вже був витяг з БТІ. Нотаріус перевірила всі документи, вони підписали договір і через три дні він зареєстрував його в БТІ. Вважає дії позивача по відношенню до нього незаконними, оскільки квартиру придбав на законних підставах, сплатив за неї 18300 доларів США та вважає себе добросовісним набувачем. [PERSON] пояснив, що квартиру продає через те, що взяв кредит на якійсь цілі і йому потрібні кошти. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позов не визнав, оголосив суду свої заперечення-пояснення, в яких послався на те, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними, оскільки поданий нею позов від 13.06.2008 року про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу не відповідав способу захисту, бо такий захист можливим був шляхом подання віндикаційного позову, про що свідчить судова практика, постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Після винесення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.10.2013 року, позивач знову просить визнати недійсними договори купівлі-продажу. Вважає, що позовна заява (з уточненням) від 17.02.2014 року є новим по суті позовом, в якому позивач змінила як підставу, так і предмет позову, та подана с пропуском позовної давності. При придбанні спірної квартири у [PERSON] не було сумнівів, що [PERSON] є законним власником, а [PERSON] добросовісним набувачем, бо при її купівлі приймав заходи обережності, уважності. На його думку, позивач, діючи незаконно, несвоєчасно прийняла спадщину, звернувшись до нотаріальної контори лише 25.09.2009 року задовго після подання позову до суду, хоча мала можливість це зробити при наявності у неї двох представників. В самій позовній заяві не послалася на норми Книги шостої ЦК України, хоча з матеріалів справи слідує, що вона є спадкоємицею за законом другої черги, проте позивач укрила факт наявності у померлого [PERSON] сина. Як спадкоємець [PERSON] узнала про порушення свого права у січні 2006 року і могла звернутися до суду з позовом про визнання недійсними довіреності, договорів купівлі-продажу та витребування квартири, проте не подала у встановлений строк заяви про прийняття спадщини, а вимогу про витребування квартири пред'явила лише у лютому 2014 року, тому просив у позові відмовити повністю. Відповідач [PERSON], який був присутній в судовому засіданні до 12-00 години, а після оголошеної до 12-45 год. перерви, не з'явився до суду, позов не визнав та дав наступні пояснення, що квартиру [ADDRESS] купив у [PERSON] по оголошенню в газеті, за яку ціну, не пам'ятає, проте за реальну ціну. Продав її [PERSON] приблизно через два тижні, оскільки мав кредит, оформивши універсальну картку, і йому потрібно було займатися іншим будинком. За яку ціну було здійснено продаж, також не пам'ятає. Мабуть, покупець запитував у нього, чому продає квартиру, яку щойно купив. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи за місцем реєстрації, проте конверт повернувся до суду з довідкою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається належним повідомленням про слухання справи. Представник третьої особи Бердянської державної нотаріальної контори до суду не з'явився, в листі №1678/01-16 від 28.04.2014 року завідуюча нотконторою просила розглянути справу за відсутності представника. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] до суду не з'явилася, направлена повістка повернулася до суду за закінченням терміну зберігання. Заслухавши представників позивача, відповідачів, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Так, судовими рішеннями встановлено та підтверджено матеріалами справи, що братові позивача [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Згідно із довідкою відділу РАЦС по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції від 26 вересня 2006 року [PERSON] помер [INFO] року, про що вчинений актовий запис за № 1877. 10 лютого 2006 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] була посвідчена довіреність від імені [PERSON], якою останній уповноважив [PERSON] продати належну йому квартиру [ADDRESS] та придбати на його ім'я будинок або частину будинку в с. Трояни Бердянського району. 17 лютого 2006 року між [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р. та зареєстрований у реєстрі за №3-360. 10 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №285. Далі 23 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу цієї ж квартири, посвідчений нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р. та зареєстрований у реєстрі за №3-666, що підтверджується копіями довіреності та договорів купівлі-продажу. 28 вересня 2006 року прокурором м. Бердянська за фактом шахрайства, підроблення та використання підроблених документів порушено кримінальну справу, що підтверджується копією постанови. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю: визнано недійсною довіреність від імені [PERSON], якою [PERSON] був уповноважений продати квартиру [ADDRESS], що посвідчена приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] за р.№ 277 від 10 лютого 2006 року, а також договори купівлі-продажу квартири, укладені 17 лютого 2006 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON]; від 10 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON]. та від 23 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2011 року вищезазначене рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення, проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2011 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2011 року було скасоване, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року залишено без змін. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч.2 ст.1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування в разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків,встановлених ст..1259 Кодексу. Згідно із ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1-3 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено та підтверджено судовими рішеннями, що позивач є рідною сестрою померлого [PERSON] та за законом має право на другу чергу спадкування за відсутності спадкоємців першої черги чи неприйняття ними спадщини. З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] 25.09.2009 року звернулася до Бердянської державної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщини за законом після смерті свого брата [PERSON], попередньо звернувшись до суду з позовом про надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після його смерті, який рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2009 року задоволений та їй надано додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON], який помер [INFO] року, що підтверджується копією зазначеного рішення. Постановою нотаріуса від 02.10.2012 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову квартиру після померлого брата їй було відмовлено за відсутності у неї правовстановлюючого документу - дублікату свідоцтва про право власності на квартиру від 22.07.1994 року, виданого управлінням житлового господарства виконкому Бердянської міської ради 14.02.2006 року, тобто також вже після смерті спадкодавця. У зв'язку з цим [PERSON] звернулася до Бердянського міськрайонного суду з позовом до територіальної громади м.Бердянська про визнання права власності в порядку спадкування за законом, який рішенням від 31 липня 2013 року був задоволений: за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] після смерті брата [PERSON], померлого [INFO] року. Рішення набрало законної сили 13 серпня 2013 року, є чинним на теперішній час. На підставі її заяви Реєстраційною службою Бердянського МРУЮ 20.09.2013 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON], що підтверджується копіями вказаного рішення Бердянського міськрайонного суду від 31.07.2013 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2011 року скасовано в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 10 березня 2006 року між [PERSON] і [PERSON], та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 23 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Отже, судом встановлено та підтверджено матеріалами спадкової справи, що позивач прийняла спадщину після смерті свого брата, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У ст. 330 ЦК України зазначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З урахуванням фактичних обставин та за наявності ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року, в якій касаційний суд зробив висновок про неправильний вибір позивачем способу захисту як то пред'явлення позову до чергових добросовісних набувачів з вимогами про визнання недійсними правочинів в порядку ст..203, 215, 216 ЦК України, що стало підставою для часткового скасування рішення першої інстанції та ухвали апеляційної інстанції і направлення справи в цій частині на новий розгляд, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] і [PERSON] від 10 березня 2006 року, та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 23 березня 2006 року, посвідченого нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р., реєстровий №3-666, є такими, що задоволенню не підлягають через неправильний вибір позивачем способу захисту порушеного права, тому в цій частині в позові слід відмовити. У зв'язку з тим, що позивач [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 березня 2006 року, між нею і нинішнім володільцем квартири [PERSON] не виникли зобов'язальні відносини, а існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, то і спосіб захисту порушеного права є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна - квартири [ADDRESS]. Аналізуючи встановлені фактичні обставини та письмові докази у їх підтвердження, враховуючи положення ч.5 ст. 1268 ЦК, 1262 України, суд вважає, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири, право на спадщину належало позивачу [PERSON] з моменту відкриття спадщини, а тому вона має право на витребування спадкової квартири в порядку ст.388 ЦК України від відповідача [PERSON], оскільки нерухоме майно вибуло з її володіння поза її волею внаслідок вчинення шахрайських дій, підробки та використання підроблених документів, як вбачається з копії постанови про порушення кримінальної справи від 28.09.2006 року та наступних судових рішень, якими визнано недійсною довіреність від імені померлого брата [PERSON] на продаж квартири від 10.02.2006 року та перший договір купівлі-продажу від 17.02.2006 року, вчинений на підставі цієї довіреності. За обставин, встановлених в судовому засіданні, вимоги позивача в частині позову про витребування від відповідача на її користь квартири є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Суд при цьому не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] та його представника, що квартира не може бути витребувана від відповідача, бо він є дійсним, добросовісним набувачем, вчинивши при її покупці всі необхідні заходи обережності для уникнення такої ситуації, що виникла, втім п.3 ч.1 ст.388 ЦК України саме і передбачає можливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім цього, на думку суду, при укладенні договору купівлі-продажу 23 березня 2006 року покупець [PERSON] мав би звернути увагу на те, що продавець [PERSON] своє право власності на квартиру, яку відчужував, зареєстрував в Бердянському комунальному підприємстві з технічної інвентаризації в день укладення угоди з ним, а саме: 23.03.2006 року, як видно було з Витягу про реєстрацію права власності, а придбав квартиру у [PERSON] лише за 13 днів до її продажу, як вбачалося з договору купівлі-продажу квартири від 10 березня 2006 року. [PERSON] на це запитання пояснив суду, що продавець дану обставину пояснив необхідністю погашення кредиту, втім сам відповідач [PERSON] в судовому засіданні взагалі не згадав, чи задавав таке запитання покупець при укладенні у нотаріуса угоди, зробивши лише припущення. Щодо посилання представника відповідача на те, що пред'явлення позивачем позову про визнання недійсними наступних договорів купівлі-продажу суперечила діючому законодавству, судовій практиці та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», то слід зазначити, що на момент звернення [PERSON] до суду в червні 2008 року діяла інша постанова Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», із змінами від 25.12.1992р. та від 25.05.1998р., яка не містила відповідних роз'яснень щодо необхідності пред'явлення індикаційного позову при укладенні наступних правочинів, які були пізніше викладені саме в згадуваній постанові №9 від 06.11.2009 року. Про неоднозначність судової практики свідчать і наявні у справі судові рішення, в тому числі й суду касаційної інстанції, який своєю ухвалою від 31 серпня 2011 року залишив рішення суду першої інстанції в силі, яким позов [PERSON] був повністю задоволений, а потім це рішення було скасоване саме з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм права, проте таке рішення було прийнято більше ніж через два роки, а саме: 30 жовтня 2013 року. Не заслуговують на увагу і висловлювання представника відповідача щодо незаконності прийнятого Бердянським міськрайонним судом рішення від 18.08.2009 року про надання [PERSON] додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом, оскільки воно є чинним, а встановлені в ньому обставини щодо родинних відносин з братом та поважності пропуску строку на прийняття спадщини, не можуть бути предметом обговорення в іншій справі в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України. Стосовно заяви відповідача [PERSON] про застосування позовної давності до всіх вимог [PERSON], зроблене ним в заяві від 10.04.2014 року та в заяві-запереченні від 05.05.2014 року, то суд зважає на наступне. Дійсно, відповідно до положень ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом з'ясовано, підтверджено матеріалами справи та судовими рішеннями, що позивач вперше з позовом до відповідачів та третіх осіб про визнання недійсною довіреності та договорів купівлі-продажу звернулася 13 червня 2008 року та остаточно відновила своє порушене право як спадкоємця, яким її позовні вимоги були задоволені повністю, згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2011 року, якою рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2011 року було скасоване, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2010 року залишено без змін. Далі рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 липня 2013 року за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] після смерті брата [PERSON], померлого [INFO] року, після цього за її заявою було проведено державну реєстрацію права власності в реєстраційній службі Бердянського МРУЮ. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Лише більше ніж через два роки, зі скасуванням в частині рішення Бердянського міськрайонного суду від 20.12.2010 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року з роз'ясненням необхідності захисту порушеного права відповідно до положень ст.ст.330, 388 ЦК України з направленням справи на новий розгляд в цій частині, у позивача виникла необхідність пред'явлення позовних вимог щодо витребування квартири, що вона і зробила у лютому 2014 року. Виходячи з вищезазначених обставин, на переконання суду, немає підстав вважати, що позивачем було пропущено позовну давність. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 243,60 грн., враховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, в частині витребування від [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS].

Outcome: partial