Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

позивач в листопаді 2013 р. звернулась до суду вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду, що була обумовлена необхідністю здійснення витрат на придбання ліків для її онкохворої дочки [PERSON] у розмірі 241213,69 грн. та моральну шкоду в сумі неоплаченої вимоги на лікування дочки за кордоном в сумі 2827741,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що її донька [PERSON], [INFO], з 1998 р. почала тяжко хворіти. В 2003 р. їй було поставлено діагноз апластична анемія тяжкого ступеня, що потребувало пересадки кісткового мозку, операція якого можлива лише за кордоном. Після отримання необхідних медичних висновків, які підтвердили необхідність позачергового направлення дочки позивача на лікування за кордон, 13.03.2012 р. Комісією МОЗ з питання направлення на лікування за кордон було прийнято рішення направлення [PERSON] на лікування за кордон за рахунок коштів держбюджету з обмовкою про необхідність пошуку альтернативної клініки. [INFO] р. донька позивача померла. Протягом цього часу стан здоров'я її доньки погіршувався. Бездіяльність відповідача, що полягала у затягуванні вирішення питання про направлення дочки на лікування призвела до трагічних наслідків, що є неприпустимим в умовах рятування тяжко хворих. В судовому засіданні позивач, її представник, позов підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених у ньому та просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Подав заперечення на позовну заяву, що долучені до матеріалів справи, в яких зазначив, що відповідач є центральним органом виконавчої влади, тобто суб'єктом владних повноважень, а тому, за правилами п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Оскільки протиправність дій відповідача у встановленому законом порядку не вставлено, поданий позов задоволенню не підлягає. Тривале ненаправлення дочки позивача на лікування обумовлено об'єктивними причинами, так як чинне законодавство вимагає обов'язкового укладання Угоди про спільну діяльність у сфері охорони здоров'я між Міністерством охорони здоров'я України та відповідною клінікою, до якої направляється хворий. В даному випадку така угода укладена не була, що унеможливило направлення [PERSON] до Німеччини. Також відповідачем паралельно з'ясовувалося питання направлення [PERSON] на лікування до іншої клініки, де вартість лікування значно дешевша. Крім того, 19.09.2011 заступником Генерального прокурора України В. Занфіровим внесено припис Міністру охорони здоров'я України про недопущення прийняття комісією МОЗ України позитивних рішень щодо направлення громадян на лікування без офіційного підтвердження зарубіжних медичних установ та про виключення випадків перерахування коштів без письмової домовленості МОЗ України з відповідними медичними закладами зарубіжних країн щодо термінів, обсягів та якості лікування, відповідальності сторін. Представник відповідача звернула увагу на те, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої смертю доньки, жодним чином не доводять вини відповідача у завданні такої шкоди. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в судове засідання не з'явився. Суд вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази надані сторонами, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судовим розглядом встановлено, сторонами не заперечується, що з 23.01.2012 р. (а.с. 209-210) на розгляді Комісії з питань направлення на лікування за кордон Міністерства охорони здоров'я перебували документи з направлення на лікування за кордон дочки позивача [PERSON], [INFO], яка перебувала під диспансерним наглядом лікарів Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва з 2000 року з приводу наявного захворювання: Аутоімунна апластична анемія, виражений геморагічний синдром, афібріногенемія, та яка за інформацією керівництва Київської міської клінічної лікарні № 9 [PERSON], [INFO] р., знаходилася на стаціонарному лікуванні в гематологічному відділенні № 2 КМКЛ № 9 у період з 2011 до 2013 року 21 раз. Клінічний діагноз: Апластична анемія важкого ступеню, що протікає з вираженим геморагічним синдромом: множинні крововиливи на шкірі та слизових оболонках, рецидивуючі носові, ясневі кровотечі. Хронічний посттрансфузійний гемосидероз. Медикаментозна аменорея. Гіпофункція яєчників. Вроджена афібриногенемія. Дисциркуляторна енцефалопатія соматогенного генезу. Міокардіодистрофія. СН І стадія. Хронічний токсичний гепатит. В зв'язку з неефективністю лікування в Україні [PERSON] для проведення трансплантації кісткового мозку рекомендовано лікування в позачерговому порядку за кордоном (висновок головного позаштатного спеціаліста МОЗ України В.З. Нетяженко від 20.06.2011 р., довідка ДУ «Інститут гематології та трансфузіології АМН України» від 09.06.2011 р. (а.с. 15, 16). [INFO] р. дочка позивача [PERSON] померла в гематологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 9 (а.с. 32). Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 3, 5 Основ законодавства України про охорону здоров'я, визначено, що охорона здоров'я - система заходів, які здійснюються органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, закладами охорони здоров'я, медичними та фармацевтичними працівниками і громадянами з метою збереження та відновлення фізіологічних і психологічних функцій, оптимальної працездатності та соціальної активності людини при максимальній біологічно можливій індивідуальній тривалості її життя. При цьому, державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов'язані забезпечити пріоритетність охорони здоров'я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров'ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, інвалідам та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров'я в їх діяльності, а також виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством про охорону здоров'я. Статтями 8, 12 Основ законодавства України про охорону здоров'я встановлено, що держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров'я і забезпечує його захист. Охорона здоров'я - один з пріоритетних напрямів державної діяльності. Держава формує політику охорони здоров'я в Україні та забезпечує її реалізацію. Відповідно до ст.. 15 Основ законодавства України про охорону здоров'я МОЗ є спеціально уповноваженим центральним органом державної виконавчої влади в галузі охорони здоров'я, компетенція якого визначається положенням. Згідно Положення про Міністерство охорони здоров'я України, останнє є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОЗ є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони здоров'я, санітарного та епідемічного благополуччя населення, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів і виробів медичного призначення. МОЗ у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України та цим Положенням. У межах своїх повноважень МОЗ організовує виконання актів законодавства і здійснює систематичний контроль за їх реалізацією. МОЗ узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції з його удосконалення та в установленому порядку вносить їх на розгляд Кабінету Міністрів України. Згідно ст. 36 Основ законодавства України про охорону здоров'я громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров'я України. Державні органи зобов'язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування. Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 1, 2 «Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 р. № 991, питання направлення громадян на лікування за кордон порушують обласні, центральні районні (міські) лікарні. У разі визнання ними необхідності такого лікування надсилають ці документи МОЗ України або видають їх хворому (чи за його дорученням - іншій особі) для подання цьому Міністерству. Рішення про доцільність лікування за кордоном приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон (далі - Комісія) на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ. Таким чином, Комісія з питань направлення на лікування за кордон - це постійно діючий колегіальний орган, що створюється при Міністерстві охорони здоров'я України для розгляду питань направлення на лікування за кордон. Пунктом 4 вищевказаного положення встановлено, що сума зазначених та інших витрат і відповідальність сторін, у тому числі за обґрунтованість терміну та якість лікування, визначаються на підставі письмової домовленості МОЗ з відповідним медичним закладом зарубіжної країни. Згідно наказу Міністерства охорони здоров'я від 30.10.2003 р. № 503 «Про порядок направлення громадян на лікування за кордон» з відповідними змінами в зв'язку із кадровими змінами, міністру охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, начальникам управлінь охорони здоров'я обласних, Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення Київської та управління охорони здоров'я Севастопольської міських державних адміністрацій: наказано забезпечити безумовне виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08.12.95 № 991»Про затвердження Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон». (п. 1.1). Членів комісії зобов'язано забезпечувати контроль за оформленням усіх документів зазначених у Положенні про порядок направлення громадян на лікування за кордон. За рекомендацією головного позаштатного спеціаліста МОЗ України відповідного профілю по кожному конкретному хворому оперативно вирішувати питання обміну інформацією МОЗ України із закордонними клініками та забезпечувати переклад отриманої документації. Сприяти оформленню виїзних документів на хворого, якого направлено Комісією на лікування за кордон та особу, що його супроводжує. Забезпечити: облік хворих, які направлені на лікування за кордон Комісією, згідно з черговістю; облік коштів виділених для направлення громадян на лікування за кордон; підготовку відповідних наказів МОЗ України про направлення на лікування хворого; підготовку інформації про стан використання коштів, у тому числі валютних, виділених для направлення на лікування громадян за кордоном, та подання її Мінфіну. 13.03.2012 р. Комісією МОЗ України з питання направлення на лікування за кордон було прийнято позитивне рішення про направлення [PERSON] на лікування до Університетської клініки Гамбург-Еппендорф (Німеччина). Оплату вартості лікування в сумі 261827,92 євро здійснити за рахунок коштів державного бюджету, передбачених МОЗ на цю мету після підписання письмової домовленості, в порядку черги відповідно до наказу. Враховуючи високу вартість лікування в Університетській клініці Гаммбург-Еппендорф (Німеччина) Відділу міжнародних договорів, євроінтеграції та систематизації законодавства Департаменту правового забезпечення та міжнародної діяльності здійснювати пошук альтернативної клініки та доповідати про результат пошуку на кожному засіданні Комісії МОЗ (виписка з протоколу № 3 засідання Комісії МОЗ України, а.с 21-22). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів відповідного контролю за виконанням та результатів виконання Відділом міжнародних договорів, євроінтеграції та систематизації законодавства Департаменту правового забезпечення та міжнародної діяльності обов'язку щодо пошуку альтернативної клініки для направлення [PERSON] на лікування за кордон та результатів таких пошуків. Щодо погодження письмової домовленості МОЗ України з Університетською клінікою Гамбург-Еппендорф (Німеччина) про направлення дочки позивача на лікування, то слід зазначити наступне. Позитивне рішення про направлення [PERSON] на лікування за кордон прийнято Комісією МОЗ з питання направлення на лікування за кордон 13.03.2012 р. Як вбачається з матеріалів справи в квітні 2012 р. відповідачем розпочато процес погодження проекту Угоди про спільну діяльність у галузі охорони здоров'я з Університетською клінікою Гамбург-Еппендорф (Німеччина) щодо лікування [PERSON] При цьому, згідно листа відповідача, станом на 11.12.2013 р., навіть після смерті [PERSON], письмової домовленості з клінікою так і не укладено (т. 1 а.с. 132), що суперечить наказу Міністерства охорони здоров'я від 30.10.2003 р. № 503 «Про порядок направлення громадян на лікування за кордон» щодо обов'язку Комісії оперативно вирішувати питання обміну інформацією МОЗ України із закордонними клініками. 14.08.2012 р. МОЗ України до Університетської клініки Гамбург-Еппендорф направлено запит на надання письмової згоди клініки щодо прийняття пацієнтів [PERSON] та [PERSON] на лікування, рішення щодо направлення яких на лікування за кордон прийнято Комісією МОЗ з питання направлення на лікування за кордон 13.03.2012 р. (а.с. 17). При цьому, в матеріалах справи містяться документи про погодження проекту угоди про спільну діяльність в сфері охорони здоров'я між МОЗ України та Університетською клінікою Гамбург-Еппендорф (Німеччина), проекту договору лікування громадянина України [PERSON], [INFO], та проекту акту про надання послуг (лікування) [PERSON] (а.с. 173- 181). Разом з тим, документів щодо проекту відповідної угоди про спільну діяльність в сфері охорони здоров'я між МОЗ України та Університетською клінікою Гамбург-Еппендорф (Німеччина) та проекту договору лікування [PERSON] матеріали справи не містять. При цьому, чинним законодавством визначено обов'язок Комісії МОЗ з питання направлення на лікування за кордон погодження вищевказаних документів по кожному хворому окремо, а тому, доводи представника відповідача, що проект угоди про спільну діяльність в сфері охорони здоров'я між МОЗ України та Університетською клінікою Гамбург-Еппендорф (Німеччина) розповсюджувався і на [PERSON] є безпідставними та також спростовуються листом відповідача від 11.12.2013 р. (т. 1 а.с. 132) . Відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 21 Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Зважаючи на те, що даний спір між позивачем - фізичною особою, суб'єктом приватного права, та відповідачем - суб'єктом владних повноважень, як суб'єктом публічного права, виник з управлінських дій суб'єкта владних повноважень спрямованих на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи - дочки позивача щодо направлення її на лікування за кордон, ураховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, даний спір не є публічно-правовим, фактично є спором про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права, а тому підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Враховуючи викладене, доводи представника відповідача, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, є безпідставними. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст.. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих осіб. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами і доповненнями), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України (зараз ст. ст. 1166, 1167 ЦК України) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок. Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. За правилами ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З наведеного вбачається, що обов'язок доказування розподіляється згідно з перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач відсутність його вини в заподіянні шкоди. Крім того, згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом Виходячи зі змісту норм ст. ст. 57-66 ЦПК України вина особи у завданні майнової та моральної шкоди може бути доведена будь-якими доказами. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією і негативними наслідками. Оцінивши всі зібрані та досліджені під час судового розгляду докази суд прийшов до висновку про те, що після погодження висновку направлення [PERSON] на лікування за кордон Комісією з питань направлення на лікування за кордон Міністерства охорони здоров'я України, яка є органом відповідача, було порушено вимоги чинного законодавства щодо виконання покладеного на неї обов'язку оперативного вирішення питання обміну інформацією МОЗ України із закордонною клінікою. В даному конкретному випадку з Університетською клінікою Гамбург-Еппендорф (Німеччина) щодо проведення нею лікування [PERSON] - дочки позивача, що призвело до смерті хворої. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, спричиненої необхідністю здійснення витрат на придбання ліків для її онкохворої дочки позивача [PERSON] витрати на лікування, суд виходить з наданих чеків та квитанцій (а. с. 35-54 т. 1), у яких зазначено, ким саме були здійснені такі витрати та, що вказані витрати були здійснені саме на лікування [PERSON] в період з 13.03.2013 р. (дати прийняття Комісією рішення про направлення [PERSON] на лікування за кордон) по день смерті [PERSON] - [INFO] р., із співставленням придбаних медикаментів із призначеннями лікарів. Сума таких витрат становить 36822 грн.. 18 коп. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, члені її сім'ї та близьких родичів. Розмір визначається з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевного страждання, та інших обставин, доведеність яких покладена на позивача. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. із подальшими змінами, роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, встановлені обставини, суд прийшов до переконання про обґрунтованість вимог позивачів в частині відшкодування завданої моральної шкоди у зв'язку з порушенням прав на оперативне вирішення питання обміну інформацією МОЗ України із Університетською клінікою Гамбург-Еппендорф (Німеччина) щодо проведення нею лікування [PERSON] Не здійснення передбачених законодавством України про охорону здоров'я заходів, призвело до трагічних наслідків, чим позивачу заподіяно моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала в зв'язку з передчасною смертю дочки. Відповідно до роз'яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної / немайнової / шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує вищевказані роз'яснення, та виходить з характеру порушень, їх тривалості, наявності достовірно встановлених даних про негативні наслідки, які виникли у зв'язку з цим, і вважає, що сума грошових коштів в сумі 45000 грн. буде сприяти відновленню порушеного права, і в той же час відповідатиме вимогам розумності та справедливості. Оскільки за правилами чинного законодавства відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що було заподіяно органами державної влади під час здійснення ними своїх повноважень покладено на державу і саме Державна казначейська служба України є органом, що акумулює державні кошти на відповідні виплати, відшкодування шкоди повинно здійснюватись за рахунок держави, шляхом списання їх з єдиного казначейського рахунку На підставі викладеного та

Outcome: partial