Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Позивач в вересні 2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого, просить стягнути з останнього 885,31 грн. інфляційних втрат, та 1958,65 грн. - 3 % річних, внаслідок не виконання грошового зобов`язання за судовими рішеннями та стягнути судові витрати. Вимоги обґрунтовує тим, що рішеннями судів у 2 цивільних справах №204/5987/18 та №204/614/18, з відповідача на користь позивача було стягнуто суми матеріальної та моральної шкоди, а також судові витрати. За вказаними рішеннями судів, що набрали законної сили 15.01.2019 року та 12.12.2019 року відповідно, було видано виконавчі листи за якими державним виконавцем відкрито виконавчі провадження. На час звернення до суду з даним позовом відповідачем рішення судів не виконані. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, щодо відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, підтвердженими судовими рішеннями та не виконує рішення судів про їх стягнення, у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 12.11.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 12.11.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якій не погодився з позовними вимогами, у зв`язку з їх необґрунтованістю, зазначає, що в матеріалах справи відсутні підтвердження сплати коштів позивачем на відновлення пошкодженого автомобіля, тобто підтвердження того, що Позивач поніс фактичні витрати на ремонт пошкодженого авто та зазнав фінансові збитки. Окрім того, 03.03.2021 року відповідачем було сплачено 3 685,70 грн. на рахунок ВДВС по виконавчому проваджені № 61035888 яке відкрито 29.01.2020 року за заявою позивача. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2018 року у справі №204/5987/18, яке набрало законної сили 15.01.2019 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 587,33 грн. (всього 3087,33 грн.). 18 січня 2019 року, судом видано [PERSON] виконавчий лист від 20 листопада 2018 року, справа №204/5987/18, провадження №2/204/1656/18, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання -15 січня 2022 року. Також, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2018 року у справі №204/614/18, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду та набрало законної сили 12 грудня 2019 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, іцо не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору: ПАТ «СК Провідна» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки задоволено в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки суму у розмірі 75 013,38 грн., судові витрати по сплаті судового збору у сумі 750,14 грн., а всього 75 763,52 грн. 16 січня 2020 року, судом видано [PERSON] виконавчий лист від 24.04.2018 року, справа №204/614/18, провадження №2/204/641/18, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання -12 грудня 2022 року. Після отримання вищезазначених виконавчих листів, [PERSON] , як Стягувач/кредитор, звертався до виконавчої служби з заявами на відкриття виконавчого провадження на стягнення коштів з [PERSON] , як Боржника та примусове виконання рішення судів. ВДВС за даними заявами було відкрито виконавчі провадження: ВП №56093853, ВП№5820516, ВП№60334739, ВП№61035888, ВП №61036096, що підтверджується інформацією з вебсайту «Автоматизована система виконавчого провадження». При цьому, ВП№61035888 відкрито 29.01.2020 року, ВП №61036096 -відкрито 13.02.2020 року та перебувають на примусовому виконанні в даному ВДВС . Як вбачається з матеріалів справи та не спростовувалося відповідачем у відзиві, станом на 27.09.2020 року (дату звернення до суду з даним позовом), згадані рішення судів у справах №204/5987/18 та №204/614/18 відповідачем виконані не були. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Спір у цій справі виник внаслідок несвоєчасного виконання рішень судів, яким на користь позивача стягнуто грошові кошти на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також судові витрати. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, які передбачають як відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу), так і підстави відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду (Глава 82 Книги 5 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Тобто зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Отже судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, щодо завдання та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, розміри якої визначено та стягнуто з відповідача двома рішеннями судів, що набрали законної сили 16.01.2019 року та 13.12.2019 року та відповідачем станом на 27.09.2020 року не виконані. Таким чином, з ухваленням рішень про стягнення сум на відшкодування шкоди, зобов`язання відповідача триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання (виконання рішення). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Аналізуючи вказані положення закону, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків та трьох процентів річних від прострочених сум. Згідно встановлених обставин справи, відповідач був зобов`язаний з 15 січня 2019 року сплатити на користь позивача 3087,33 грн. за рішенням суду у справі №204/5987/18 про відшкодування моральної шкоди, а також з 12 грудня 2019 року сплатити на користь позивача 75763,52 грн. за рішенням суду у справі 204/614/18 про відшкодування матеріальної шкоди, однак до 27.09.2020 року, згідно меж позовних вимог, кошти не сплатив. Враховуючи наведене вище, строк прострочення виконання зобов`язання, слід здійснювати з дня, наступного після набрання чинності рішеннями судів, тобто відповідно з 16.01.2019 року та 12.12.2019 року. Отже, строк прострочення з повернення боргу 3087,33 грн. за рішенням суду у справі №204/5987/18 складатиме 621 день (16.01.2019-27.09.2020 включно) та з повернення боргу 75763,52 грн. за рішенням суду у справі 204/614/18 - 288 днів (13.12.2019-27.09.2020 включно). Вищезазначені періоди використовує суд при обрахуванні 3% річних, інфляційних втрат. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно розрахунку позивача, який перевірений судом, жодним чином не спростовувався відповідачем та з яким суд погоджується, позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання судових рішень, зокрема 3% річних в сумі 1958,65 грн. (157,39 грн. за рішенням у справі №204/5987/18 та 1801,26 грн. за рішенням суду у справі 204/614/18), а також інфляційні втрати - 885,31 грн. (131,43 грн. за рішенням у справі №204/5987/18 та 753,88 грн. за рішенням суду у справі 204/614/18) (а.с.10-12). Посилання відповідача на відмінність у розмірі завданих збитків та відсутності доказів понесених витрат позивачем - судом відхиляються, оскільки жодним чином не впливають на безумовний обов`язок [PERSON] виконувати судові рішення, що набрали законної сили, передбачений ст.129-1 Конституції України. Посилання відповідача на сплату боргу 03.03.2021 року в межах виконавчого провадження - також не впливають на обґрунтованість позовних вимог, оскільки ніяк не спростовують факт невиконання рішення суду відповідачем протягом періоду, за який позивач прохає стягнути суми, передбачені ст. 625 ЦК України. Суд, вирішуючи справу в межах позовних вимог, відповідно до ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню 1958,65 грн. - 3% річних, а також 885,31 грн. інфляційних втрат, а всього: 2870,96 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved