Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить стягнути із відповідача заборгованість за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 35 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26 січня 2017 року становило 952000 грн. 00 коп,, інфляційне збільшення боргу в розмірі 235 927 грн. 62 коп., 88 810 грн. річних за користування коштами, моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. 00 коп. Також просить стягнути із відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 00 коп. Посилається на те, що 26 січня 2017 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу позику в розмірі 35 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26 січня 2017 року становило 952000 грн. 00 коп/ Строк повернення позики був встановлений до 01 квітня 2017 року. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, що змусило її звернутися до суду із даним позовом. 11 червня 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу в судове засідання до розгляду за правилами загального позовного провадження. В підготовче судове засідання 06 липня 2020 року позивач не з`явилася, направила заяву про проведення підготовчого розгляду справу у її відсутність. Відповідач не з`явився, повідомлений належним чином, відзиву на позов чи будь-яких заяв і клопотань не направив. Справу призначено до судового розгляду. Судове засідання 28 липня 2020 року не відбулося в зв`язку з неявкою сторін (всі належним чином повідомлені) чи їх представників. Судове засідання 23 вересня 2020 року, яке проводилося в режимі відеоконференції за участю позивача та її представника, було відкладено для подачі до суду оригіналу боргової розписки. Відповідач не з`явився, повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань не направив. В судовому засіданні 02 листопада 2020 року позивач [PERSON] та її представник адвокат Орленко В.В. позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Зазначили, що суму боргу просять стягувати у доларах США; в позовній заяві зазначили еквівалент у гривнях лише для можливості визначення індексу інфляції та 3% річних, які просили стягувати в гривнях. Також просили поновити строк звернення до суду, враховуючи встановлені в державі карантинні обмеження із 12 березня 2020 року, в тому числі і на роботу суб`єктів господарювання, до яких відносяться і адвокати. З 11 травня 2020 року в зв`язку із послабленням карантину дозволено надавати правову допомогу і позивач відразу звернулася до свого представника. Вона не є юристом. Крім того позивач [PERSON] зазначила, що моральна шкода, яку вона просить стягнути, полягає у моральних стражданнях, які вона зазнала внаслідок тривалого неповернення відповідачем коштів, які для неї є доволі великою сумою. Майже три роки відповідач обіцяв кошти повернути, телефонував, інколи приїздив, а потім зовсім пропав і на дзвінки не відповідав. Внаслідок цього погіршився стан здоров`я, почалися проблеми із тиском. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 02 листопада 2020 року подав суду відзив на позов із клопотанням про поновлення строку для його подачі. Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року в задоволенні клопотання відмовлено. Крім того, ухвалою суду від 02 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення експертизи у справі. Представник відповідача адвокат Пилипенко О.І. позов не визнав, заперечує проти його задоволення, просить застосувати строк позовної давності. Судом встановлено наступне. Із оригіналу розписки вбачається, що 26 січня 2017 року відповідач [PERSON] взяв у позику у [PERSON] 35 000 доларів США. Кошти зобов`язувався повернути до 01 квітня 2017 року (а.с.56). Відповідач [PERSON] зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у вищезазначений строк не повернув. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із матеріалів справи вбачається, що оригінал розписки про отримання [PERSON] позики в розмірі 35000 доларів США знаходиться в матеріалах справи. Розписка є дійсною, в судовому порядку не оспорювалася (іншого суду не зазначено). Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення із відповідача боргу за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 35 000 доларів США підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою позивачем розпискою, встановлений законом строк для повернення боргу закінчився, а наявність в позивача оригіналу боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань, що в свою чергу свідчить про порушення прав та законних інтересів позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, слід зазначити наступне. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний курс інфляції, що розраховуються Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Із правових позиції Верховного Суду України, викладених у постанові від 01 березня 2017 року по справі № 761/1716/15-ц, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна позиція висловлена і в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі №905/192/18, від 05 липня 2018 року у справі № 761/1617/15. Враховуючи, що предметом договору позики є кошти в іноземній валюті (долари США), тому позовні вимоги в частині стягнення із відповідача інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Що стосується стягнення із відповідача трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Позивач просить стягнути 3% річних за період з квітня 2017 року (встановленої в розписці дати повернення коштів, отриманих у позику) по квітень 2020 року (дати подачі позову до суду). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, кількість днів прострочення боргового зобов`язання становить 1310 днів (з 02 квітня 2017 року по день ухвалення рішення), які треба помножити на суму боргу саме в доларах США (35000), потім помножити на 3 і поділити на 100 та 365 днів, що становить 3768, 5 доларів США. А, з урахуванням вимог позовної заяви, які підтримано позивачем в судовому засіданні, норм ст. 13 ЦПК України, офіційного курсу долару США по відношенню до гривні станом на день постановлення даного рішення, стягненню підлягає сума в гривнях в розмірі 107 216 грн. 50 коп. (3768,5 х 28,4507). Також представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. 00 коп. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 611 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст.ст. 625, 1050 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не передбачає таких наслідків порушення договору позичальником і укладений між сторонами договір позики, відтак, відсутні підстави для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення із відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. З практики Верховного Суду вбачається, що склад та розмір витрат на правничу допомогу входить до предмета доказування у справі. Доказування суми витрат, яка підлягає відшкодуванню, ґрунтується на письмових доказах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, та вказала, що на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Представником позивача подано всі необхідні докази (а.с.13-14, 57-59) на підтвердження здійснення позивачем витрат на правничу допомогу, тому ці вимоги підлягають задоволенню. Щодо заяви представника відповідача адвоката Пилипенка О.І. про застосування позовної давності до вимог позивача, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України (у ред. ЗУ № 540-IX від 30.03.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. З методичної інформації щодо спірних питань застосування законодавства про продовження процесуальних строків під час дії карантину, наданої Верховним Судом згідно зі статтею 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 22 квітня 2020 року, вбачається наступне. На усій території України карантин установлено з 12 березня 2020 року. Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року. Проте, ураховуючи зміст статті 3 ЦПК України, а також те, що запропоновані зміни не встановлюють нових обов`язків, не скасовують і не звужують прав учасників судового процесу, не обмежують їх використання, вони мають зворотну силу, тобто поширюються на правовідносини, пов`язані зі здійсненням судочинства у всіх справах, тобто тих, які вже знаходяться на розгляді в судах усіх інстанцій, так і тих, які будуть відкриті у подальшому. При цьому дата введення карантину на всій території України не має значення, якщо цивільні процесуальні правовідносини тривають. Законом № 540-ІХ визначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються. Наведене не стосується ситуацій, коли пропуск процесуального строку відбувався ще до початку оголошення карантину. Тобто, якщо процесуальний строк сплинув до 12 березня 2020 року, то дія Закону 540-ІХ його не змінює. Таким чином, карантинні обмеження були запровадженні в країні з 12 березня 2020 року, трирічний строк звернення позивача до суду спливав 01 квітня 2020 року, тобто вже в період дії карантину на території України, отже він автоматично продовжився на період дії карантину, який станом на 20 травня 2020 року (дата звернення позивача до суду) не закінчився, відповідні зміни до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України щодо закінчення продовжених строків набрали чинності 17 липня 2020 року. З огляду на викладене, ту обставину, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено такий строк звернення до суду. Таким чином, оцінивши всі докази в їх сукупності, встановивши факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, які підлягають захисту в обраний ним спосіб, з огляду на не пропуск строку звернення позивача до суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: в межах заявлених позовних вимог стягненню із відповідача підлягає борг за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 35 доларів США. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 107 216 грн. 50 коп. В задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат та моральної шкоди слід відмовити. Здійснені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. підлягають стягненню із відповідача. Оскільки позивач є особою з інвалідністю 2 групи, судовий збір підлягає стягненню на користь держави із відповідача. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 256, 257, 261, 267, 526, 545, 611, 625, 1046, 1047, 1049, п. 3 Прикінцевих положень ЦК України,

Outcome: partial