Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] просить стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 50000 гривень та всі судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він працював електрозварювальником в ДП «Стрийський вагоноремонтний завод». 30 липня 2014 року близько 9 год. 30 хв. під час чергового випробування повітряного резервуару, що використовується для гальмівної системи товарного залізничного вагону, він розірвався, внаслідок чого його ударною хвилею відкинуло на землю і тяжко травмувало обличчя, зуби, щелепу, шию та кінцівки, від чого він втратив свідомість. В подальшому, протягом 22 днів він проходив лікування в Стрийській залізничній лікарні з травмами: перелом верхньої щелепи справа, рвана рана нижньої губи, забій лівої кисті, було вибито 8 верхніх зубів. На підставі даної події 17.08.2015 року Стрийським ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до ЄРДР № 12015140130001451 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України. Досудове розслідування, яке в даному кримінальному провадженні проводиться старшим слідчим Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON], триває вже близько двох років, жодних заходів, спрямованих на досягнення завдань кримінального провадження, не вживається, розумні строки кримінального провадження не дотримуються, а звернення про активізацію досудового розслідування ігноруються. При цьому слідство навіть не спромоглося встановити, в чому була основна причина нещасного випадку на виробництві, які посадові особи підприємства порушили правила охорони праці та яка особа повинна нести кримінальну відповідальність за допущені порушення. Його представник неодноразово звертався до органу досудового розслідування з клопотаннями про активізацію слідства, проведення слідчих дій та вжиття заходів щодо притягнення винних осіб до відповідальності. Однак, спершу слідча ігнорувала вказані клопотання, згодом прийняла формальні процесуальні рішення, якими повідомила, що нею вживаються відповідні заходи, спрямовані на досягнення завдань кримінального провадження. На бездіяльність слідства ним подавалась скарга до слідчого судді, за результатами якої суд зобовязав слідчу [PERSON] вчинити певні дії, зазначені в клопотанні, однак і цього разу слідча вказане рішення суду до уваги не взяла та не вжила відповідні процесуальні заходи, що були вказані в ухвалі слідчого судді. До того ж слідча [PERSON] не лише ігнорує звернення та рішення суду, а й вказівки, які надавались їй процесуальним прокурором. Це, як наслідок, призвело до ініціювання з боку прокуратури питання про її відсторонення від досудового розслідування та передачі справи іншому слідчому. Крім цього, близько року тому назад він передав слідчій [PERSON] всі свої медичні документи, які були необхідні для проведені судово-медичної експертизи. Близько пяти місяців тому в нього виникла можливість працевлаштуватись за межами України, для чого йому потрібно було отримати від слідчої вищевказані медичні документи. 17.08.2015 року він звернувся з письмово заявою до слідчої [PERSON] про повернення оригіналів медичних документі, однак, 06.04.2017 року отримав від неї відповідь про відмову в задоволенні клопотання, оскільки він нібито не передавав вказані документи працівникам правоохоронного органу, а предявляв їх особисто під час проведення судово-медичної експертизи. Бездіяльність органу досудового розслідування завдає йому моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, які він переніс у звязку з ігноруванням слідством своїх прямих службових обовязків, що полягають у ефективному розслідуванні злочину, збиранні доказів, оголошенні особі підозри у вчиненні злочину, прийнятті законного процесуального рішення в розумні строки та забезпеченні захисту його прав та інтересів як потерпілої від злочину особи. На даний момент йому 24 роки, він є особою молодого віку, яка прагне досягнути самостійності, матеріальної незалежності, створити сімю та жити в достатку. Для досягнення таких цілей йому необхідно чимало працювати, а особливо, враховуючи економічну обстановку, що склалась в Україні, досить часто доводиться працювати за межами України. Зважаючи на ці обставини, він не має можливості постійно ходити до слідчої і просити її належним чином виконувати свої прямі службові обовязки, забезпечити захист його прав та інтересів і розкрити злочин. Посилює його душевні страждання той факт, що саме внаслідок бездіяльності слідства практично два роки посадові особи підприємства, які намагалися приховати факт нещасного випадку на виробництві, ведуть собі спокійне і безтурботне життя, а при зустрічі з ним, дивлячись в обличчя, зазначають, що він нічого не добється від правоохоронних та судових органів, а тільки безрезультатно буде ходити до них та випрошувати захисту. Навіть тяжкість наслідків, що для нього настали, мало хвилює слідство та не спонукає їх до активізації своїх дій. З огляду на те, що представники органу державної влади не виконують своїх прямих службових обовязків і не можуть забезпечити ефективний захист прав та інтересів потерпілої від злочину особи, вважає, що його порушене право підлягає захисту судом шляхом стягнення з держави моральної компенсації за завдані йому страждання у звязку з бездіяльністю її органів та посадових осіб. При визначені розміру моральної шкоди виходить з обставин та характеру протиправної поведінки працівників правоохоронних органів, характеру, тяжкості та глибини душевних страждань, завданих бездіяльністю органу досудового розслідування, які відкрито не рахуються з правами учасників кримінального провадження, зокрема, потерпілого, який надіється на їхній професіоналізм, очікує від них позитивного для себе результату та вірить у те, що правоохоронна система в нашій державі здатна забезпечити ефективний захист прав та інтересів своїх громадян. Вважає, що розумною і справедливою компенсацією за завдані страждання буде грошова сума в розмірі 50000 гривень. Позивач [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просять їх задовольнити в повному обсязі. Окрім того, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що Державна казначейська служба України є належним відповідачем, оскільки здійснює казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює державний бюджет України або держави. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу ч. 3 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейськими під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно з абз. 2 п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011, реалізацію держаної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів Державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 12.04.2017 року у справі № 6-3014цс16, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім цього, у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державної казначейської служби України. Враховуючи викладені доводи, вважає, що Державна казначейська служба є належним відповідачем у справі, який повинен нести цивільний обовязок за результатами розгляду даного спору. Прокурор Романів О.В. у судовому засіданні просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю заявлених вимог, оскільки позивачем не надано жодних доказів наявності підстав та умов, за яких особа набуває право на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету, а саме: рішень судів, постанов слідчих чи інший процесуальних документів, передбачених ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями досудового розслідування, прокуратури і суду». Враховуючи наведене, вважає, що позивач не є субєктом, який має право на відшкодування моральної шкоди на підставі вказаного закону за рахунок коштів Державного бюджету, а відтак, Державну казначейську службу необґрунтовано залучено в якості відповідача у справі і позовні вимоги до Державної казначейської служби України є безпідставними та не підлягають задоволенню. Крім цього, всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів, в чому полягає моральна шкода, яких моральних страждань чи майнових втрат він зазнав внаслідок дій чи бездіяльності посадових осіб Стрийського віділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, а також не зазначено, з яких міркувань та критеріїв він виходив, оцінивши свої моральні збитки у 50000 грн. [PERSON] звертався до слідчого судді зі скаргою про визнання протиправною бездіяльності старшого слідчого СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] та начальника слідчого відділення Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] Однак, ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 10.03.2017 року скаргу позивача задоволено лише частково, зобовязано старшого слідчого Кирилюк Н.М. в рамках проведення досудового розслідування встановити та допитати медичного працівника ДП «Стрийський вагоноремонтний завод», який 30.07.2014 року після отриманої травми оглядав [PERSON] до того, як його було доставлено до Стрийської ЦРЛ. При цьому, даною ухвалою дії (бездіяльність) старшого слідчого СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] та начальника слідчого відділення Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] протиправними не визнавались. З огляду на відсутність неправомірних дій чи бездіяльності, негативних наслідків для позивача, причинно-наслідкового звязку між ними, а також вини відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими. Доводи позивача про те, що посадові особи підприємства намагалися приховати факт нещасного випадку на виробництві та практично два роки не притягнуті до відповідальності, що спричиняє йому душевні страждання, є надуманими, так як до матеріалів цивільної справи долучено акт форми Н-5 проведення розслідування нещасного випадку від 15.10.2014 року, яким зафіксовано факт нещасного випадку на виробництві і з якого вбачається порушення правил техніки безпеки не лише зі сторони посадових осіб підприємства, а й зі сторони самого потерпілого [PERSON] Крім цього, зазначив, що відповідно до ст.ст. 43, 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» [PERSON] незалежно від притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб підприємства, де стався нещасний випадок на виробництві, має право на страхові виплати у звязку з нещасним випадком на виробництві, що спричинив втрату працездатності. Представник відповідача Державної казначейської служби України [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності та заперечення на позовну заяву. В обґрунтування заперечення покликається на те, що казначейство згідно зі своїми функціональними обовязками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і найменування та не несе відповідальності за дії органів державної влади, тобто казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобовязаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст.2 ЦК України. Як випливає зі змісту позову, казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, тому відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших субєктів. [PERSON] знаходився у правовідносинах із Головним управлінням Національної поліції у Львівській області, тому саме внаслідок дій зазначеного державного органу виникла підстава для звернення позивача до суду для відновлення порушених прав. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дій чи бездіяльності органу державної влади, що призвело до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватися відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. Позивач повинен був обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, а також матеріальної шкоди, збитків, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вищенаведене, просить у задоволенні позовних вимог до казначейства відмовити в повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, подав суду заперечення на позов, в обґрунтування якого покликається на те, що першочерговим органом досудового розслідування, який 17.08.2015 року вносив відомості в ЄРДР № 12015140130001451 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та проводив слідчі дії був Стрийський МВ ГУМВС України у Львівській області. Відповідно до інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Стрийський МВ ГУМВС України у Львівській області є окремою юридичною особою. Відповідно до ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями. Крім цього, ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2017 року старшу слідчу СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] зобовязано встановити та допитати медичного працівника ДП «Стрийський вагоноремонтний завод», щодо визнання бездіяльності органу досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12015140130001451 Стрийського ВП в особі старшого слідчого Курилюк Н.М. та начальника СВ [PERSON] судом відмовлено. Крім цього, позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди у розмірі 50000 грн., не наведено доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань, оскільки такі можливо здобути лише шляхом проведення психологічної експертизи, якою визначається наявність моральної шкоди та можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання. Обовязковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного звязку між шкодою і протиправною поведінкою особи, якого в даному випадку не існує. Відтак, позивачем не доведено причинний звязок між заподіяною йому моральною шкодою та неправомірними, на думку позивача, діями відповідача, не доведено розміру моральної шкоди та вини відповідача у її заподіянні, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у звязку з безпідставністю та недоведеністю таких. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та його представників, прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.ст. 57, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Судом встановлено, що [PERSON] працював електрозварювальником на ДП «Стрийський вагоноремонтний завод». Відповідно до акту проведення розслідування нещасного випадку, що стався 30.07.2014 року, форми Н-5 від 15.10.2014 року, 30.07.2014 року електрозварювальник [PERSON] разом з дефектоскопістом [PERSON] проводили пневматичне випробування чергового повітряного резервуару, під час якого повітряний резервуар розірвався, зачепивши ліву руку [PERSON], в якій знаходилася шліфмашинка, якою він травмував собі обличчя. Внаслідок цього [PERSON] отримав травматичний злам коронок 4, 3, 2, 1-го зубів верхньої щелепи справа та 2-го зуба верхньої щелепи зліва, перелом альвеолярного паростка верхньої щелепи справа, рвану рану нижньої губи, забій лівої китиці. Комісія, яка склала акт, дійшла висновку, що порушення законодавства про охорону праці допустили електрозварювальник [PERSON], майстер механо-комплектувального цеху ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» [PERSON] та начальник механо-комплектувального цеху ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» [PERSON] /а.с. 52-54/. Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, 17.08.2015 року за № 12015140130001451 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, за фактом отримання [PERSON] травми (тілесних ушкоджень) на виробництві під час робочого часу та визначено групу слідчих, до якої входить [PERSON] /а.с. 5/. Позивач [PERSON] визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні. Як вбачається з вказівки прокурора Стрийської місцевої прокуратури [PERSON] в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України від 03.11.2015 року старшого слідчого СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] зобовязано провести слідчі дії з метою повного, всебічного та обєктивного проведення досудового розслідування кримінального провадження №12015140130001451 від 17.08.2015 року /а.с.8/. Прокурор Шаковицька В.О. зверталася із листом до начальника слідчого відділу Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області з проханням відсторонити слідчу [PERSON] від розслідування даного кримінального провадження у звязку з неефективним здійсненням останньою досудового розслідування кримінального провадження № 12015140130001451 від 17.08.2015 року /а.с. 9/. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача [PERSON] звертався до Стрийської місцевої прокуратури та СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області з клопотаннями від 05.12.2016 року, 15.02.2017 року про вчинення слідчих дій у кримінальному провадженні № 12015140130001451 від 17.08.2015 року та забезпечення належного виконання вказівок прокурора від 03.11.2015 року /а.с. 10-11/. Згідно з постановою про задоволення клопотання захисника від 20.02.2017 року, винесеною старшим слідчим СВ Стрийського МВ ГУ МВСУ у Львівській області [PERSON], клопотання представника позивача [PERSON] від 15.02.2017 року задоволено /а.с. 12/. Відповідно до листів Стрийської місцевої прокуратури № 05-11-332-16 від 09.12.2016 року, № 05-11-332-16 від 16.02.2017 року представнику позивача [PERSON] надавалися відповіді на його клопотання з приводу неналежного проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12015140130001451 від 17.08.2015 року /а.с. 13-14/. Позивач [PERSON] звертався до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність старшого слідчого Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області та начальника СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області в кримінальному провадженні №12015140130001451 від 17.08.2015 року /а.с. 15-16/. Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2017 року скаргу [PERSON] на бездіяльність старшого слідчого Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області та начальника СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області у кримінальному провадженні № 12015140130001451 від 17.08.2015 року задоволено частково, зобовязано старшого слідчого Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] в рамках проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12015140130001451 від 17.08.2015 року, встановити та допитати медичного працівника ДП «Стрийський вагоноремонтний завод», який 30.07.2014 року після отриманої травми оглядав [PERSON] до того, як його було доставлено до Стрийської ЦРЛ /а.с. 17/. Відповідно до постанови старшого слідчого СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] від 03.04.2017 року в задоволенні клопотання [PERSON] про повернення оригіналів медичних документів, які він надавав для проведення судово-медичної експертизи, відмовлено, оскільки медичні документи працівникам правоохоронного органу не надавались, потерпілий [PERSON] предявив їх особисто під час проведення СМЕ /а.с. 18/. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Судом встановлено, що внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження. За даним фактом 17.08.2015 року за №12015140130001451 внесено відомості до ЄРДР. Позивач [PERSON] визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні. 23.02.2017 року [PERSON] звернувся до слідчого судді Стрийського міськрайонного суду зі скаргою про визнання протиправною бездіяльності старшого слідчого СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] та начальника слідчого відділення Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 10.03.2017 року скаргу позивача було задоволено частково та зобовязано старшого слідчого Кирилюк Н.М. в рамках проведення досудового розслідування встановити та допитати медичного працівника ДП «Стрийський вагоноремонтний завод», який 30.07.2014 року після отриманої травми оглядав [PERSON] до того, як його було доставлено до Стрийської ЦРЛ. Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивач вважає протиправні дії органу, що здійснює досудове розслідування, в частині виконання ним своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Таким чином, відповідальність за заподіяння моральної шкоди наступає лише у випадках, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (1). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (2). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (5). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (6). Такий же порядок відшкодування шкоди встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Протиправність діяння полягає у невиконанні юридичного обовязку встановленого нормою права. Відповідно до форм юридичних обовязків протиправність виступає у формі дії і бездіяльності. При цьому, під протиправною поведінкою розуміють поведінку, що заборонена законом, а під протиправною бездіяльністю невчинення особою дій, які вона була зобовязана за законом вчинити. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що йому було спричинено моральні страждання, які він переніс у звязку з відвертим ігноруванням органом досудового розслідування своїх прямих службових обовязків, що полягають у ефективному розслідуванні злочину, збиранні доказів, оголошенні особі підозри у вчиненні злочину, прийнятті законного процесуального рішення в розумні строки та забезпеченні захисту його прав та інтересів як потерпілої від злочину особи. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 25 травня 2016 року в справі № 6-440цс16, від 12 квітня 2017 року в справі № 6-301цс16. Однак, під час судового розгляду справи суду не надано доказів, що доводять ті обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, зокрема, спричинення йому моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправним діянням чи бездіяльністю відповідача і спричиненою шкодою, та вини останнього в її заподіянні. Позивач, заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 50000 гривень у звязку з бездіяльністю органу державної влади та посадових осіб, не надав доказів погіршення стану свого здоров'я, тривалості та розміру моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та додаткових зусиль для організації свого життя чи його зміненого способу. Суд вважає, що поданими позивачем доказами не було доведено, що дії чи бездіяльність органу досудового розслідування були протиправними, тобто такими, що призвели до порушення прав позивача і спричинення йому моральної шкоди, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України. Враховуючи обставини справи в їх обєктивній сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність встановлених ч. 6 ст. 1176 ЦК України підстав для покладення на державу обовязку відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки така не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити з вищенаведених міркувань. Відповідно не підлягає до задоволення і вимога про стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed