Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2003 року по 2005 рік. Від час шлюбу у сторін є дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу у 2005 році сторони спілкуються рідко, справами дитини відповідач не цікавився, матеріальну допомогу надавав рідко, на цей час будь - які зв'язки з ним відсутні. З 28 липня 2012 року позивач перебуває в шлюбі з [PERSON], [INFO] у них народилась дочка [PERSON]. У 2014 році позивач з дітьми та чоловіком виїхали із м. Первомайськ Луганської області до м. Харків та відповідно до довідки № 6333000584 від 13.11.2014 року вона разом з дітьми взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Наразі чоловік позивачки знайшов місце роботи та тимчасове житло у місті Ярославль Російської Федерації, тому метою возз'єднання родини для створення гармонійних умов для виховання дітей та нормальних сімейних взаємовідносин позивачу необхідний дозвіл на виїзд з України, а саме до Російської Федерації. Однак відповідач в добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини. За інформацією, отриманою від родичів, на теперішній час відповідач знаходиться на тимчасово окупованій території України, точне місцезнаходження його невідоме та засоби зв'язку наразі відсутні. Позивач вважає таку поведінку відповідача такою, яка порушує законні права та інтереси неповнолітньої дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановленні Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позивач вважає, що позбавлення можливості неповнолітній [PERSON] вільно переміщуватись у супроводі матері, порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Тому позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Російської Федерації - міста Ярославль Ярославської області строком на 3 (три) роки з моменту винесення судового рішення, неповнолітньої [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та без супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання повивач [PERSON] не прибула, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки до судового засідання не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове у судове засідання не з»явився з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки до судового засідання не повідомив. Суд, перевіривши матеріли справи, вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003 року по 19 липня 2005 року / а. с. 4/. Від час шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO] /а. с. 8/. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір»ю, сторони спілкували вкрай рідко, позивач самостійно несе усі витрати по утриманню дитини, матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дочки, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у вихованні та догляду за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. 28 липня 2012 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] / а. с. 29/. [INFO] у них народилась дочка [PERSON] / а. с. 26/. У 2014 році позивач з дітьми та чоловіком виїхали із м. Первомайськ Луганської області до м. Харків та відповідно до довідки № 6333000584 від 13.11.2014 року вона разом з дітьми взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції / а. с. 24/. Наразі чоловік позивачки [PERSON] знайшов тимчасове місце роботи та тимчасове житло у місті Ярославль Російської Федерації / а. с. 29-30/, однак позивач з дітьми не може виїхати до тимчасового місця проживання чоловіка з метою возз'єднання родини для створення гармонійних умов для виховання дітей та нормальних сімейних взаємовідносин, однак відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України. На підставі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Виходячи з положень ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріальних копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. З Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. В судовому засіданні встановлено, що відповідач у добровільному порядку не надає позивачці згоди на виїзд їх дочки за кордон, що порушує права неповнолітньої дитини та позбавляє її можливості фізичного, духовного та морального розвитку, здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення життя та здоров'я дитини. Відповідно до ст. 155 ч. 2 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У зв'язку із чим суд приходить до висновку надати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] за межі України, а саме до м. Ярославль Ярославської області Російської Федерації, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] строком на три роки. Судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved