Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів - прокуратури м. Дніпропетровська, прокуратури Дніпропетровської області та управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області, прохаючи суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби на його користь, грошової компенсації за заподіяну моральну шкоду у сумі 1145000 гривень (а.с. 1-5). У ході розгляду справи, ухвалою суду від 02 лютого 2016 року, до участі у розгляді справи залучено, як співвідповідача, Державну казначейську службу України (а.с. 67-68). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне. Так, 05 вересня 2011 року прокуратурою м. Дніпропетровська порушено кримінальну справу № 69119042 за ознаками складу злочинів, передбачених ст.ст. 191, 366 КК України. 15 червня 2012 року старшим слідчим прокуратури м. Дніпропетровська [PERSON] його було затримано у порядку ст. 115 КПК України. 25 червня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська йому запобіжним заходом обрано тримання під вартою. Під час досудового слідства у його помешканні проводилися обшуки. 05 вересня 2012 року старшим слідчим прокуратури м. Дніпропетровська [PERSON] йому предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України. 14 вересня 2012 року по справі прокурором м. Дніпропетровська затверджено обвинувальний висновок і її направлено до суду для розгляду по суті. 07 листопада 2013 року державним обвинувачем йому змінено обвинувачення з ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, на ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України. 20 листопада 2013 року Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області повернув справу прокурору м. Дніпропетровська для організації досудового розслідування. 28 січня 2014 року апеляційним судом м. Дніпропетровська йому змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Кримінальну справу № 69119042 із прокуратури м. Дніпропетровська направлено до СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області. 18 березня 2014 року відомості по вказаній кримінальній справі внесено до ЄРДР за № 12014040030000114. 28 березня 2015 року слідчим СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області Начиняним В.С. це кримінальне провадження, за погодженням із прокурором Іпатовим О.В., закрито за відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, тобто за обставинами, що реабілітують його. Він незаконно перебував під вартою з 15 червня 2012 року по 28 січня 2014 року, тобто у строк близько 20 місяців, і більше трьох років пройшло з того моменту, коли його притягли до кримінальної відповідальності, доки він не довів, що інкримінованих йому злочинів не вчиняв. Однак, не дивлячись на це, за автоматизованими обліками МВС України він і далі є особою, яка притягується до кримінальної відповідальності. Внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності та тримання під вартою, йому було заподіяно значної моральної шкоди. Так, саме через порушення щодо нього кримінальної справи його стали цуратися сусіди, співпрацівники та знайомі. Через це він втратив здоровий сон, став знервованим та напруженим, перебував у стані постійного стресу, тобто був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя. Також він позбувся можливості самореалізації у багатьох сферах особистого та суспільного життя. Через здійснення на нього тиску з боку слідчих прокуратури, що постійно вимагали від нього зізнатися у вчиненні злочинів, які він не вчиняв, та внаслідок незаконного перебування його під вартою, йому спричинено інтенсивні негативні психоемоційні переживання, тобто моральні страждання. Виходячи з практики розгляду справ Європейським судом з прав людини, він оцінює завдані йому моральні страждання у грошовому вимірі, у наступних сумах: за його незаконне затримання слідчим прокуратури, враховуючи справу Навального і Яшина проти РФ, через те, що суд зобовязав РФ сплатити кожній із зазначених осіб, на відшкодування моральної шкоди, яку завдано їх незаконним затриманням та порушенням права на особисту свободу і недоторканість, у сумі по 26000 євро, внаслідок його незаконного затримання та арешту йому завдано моральної шкоди у сумі 650000 гривень; через те, що Європейський суд з прав людини у справі «Фельдман проти України» визначив розмір відшкодування за незаконне тримання під вартою у сумі 8000 євро, вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди за незаконне перебування під вартою строком близько 20 місяців, у сумі 200000 гривень; через те, що у справі «Пантелєєнко проти України» Європейський суд з прав людини, внаслідок незаконного обшуку у офісі заявника, стягнув на відшкодування моральної шкоди суму у 3000 євро, оцінює заподіяну йому внаслідок проведення службовому приміщенні обшуку, моральну шкоду у сумі 75000 гривень; внаслідок того, що на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів ним було витрачено часу більше, ніж три з половиною роки, розмір заподіяної йому моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, він оцінює у 100000 гривень; виходячи з того, що у справі «Іванов проти України» розмір заподіяної заявнику моральної шкоди внаслідок недотриманням органом досудового розслідування розумних строків склав 4800 євро, через те, що для того, щоб винести рішення про не вчинення ним інкримінованих злочинів, органу досудового розслідування знадобилося більше трьох з половиною років, він вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, викликаної невиправдано тривалим строком розгляду кримінального провадження, у сумі 120000 гривень. Спираючись на норми ст. 4 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вважає, що має право на задоволення позову у повному обсязі. У судовому засіданні позивач свій позов підтримав, прохав задовольнити у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що при безпідставних обшуках, які проведено у нього вдома та на роботі, його навмисно принижували. Знаходження в умовах СІЗО для людини його інтелектуального рівня та кола, є нестерпним, так як там його неодноразово на замовлення слідчого били для того, щоб він визнав свою вину у вчиненні злочину. Неодноразово, з цією ж метою, вміщували у карцер. Через ті знущання, які він поніс у СІЗО, призвели до того, що він втратив частину здоровя, передчасно посивів. Його батьки, маючи невеликий сукупний дохід, були змушені щотижня постачати йому продукти, так як від харчів, що дають у СІЗО, у нього розвивалися шлунково-кишкові хвороби. Він не має достатньо коштів, щоб здійснити експертне дослідження втрати ним частини здоровя, тому він позивається лише про відшкодування моральної шкоди. Представник позивача також позов підтримав, прохав задовольнити у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні поясненням позивача та тексту позовної заяви. Представник відповідача - управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, звернувся до суду із письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с. 46-49). Прохав відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позов не містить вимог до управління. Так, відповідно до вимог підпункту 1 пункту 9 Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України. Таким чином, відшкодування шкоди, на підставі рішення суду, здійснюється з Державного бюджету України через органи казначейства, у межах бюджетних призначень, передбачених у Державному бюджеті України на 2015 рік, за бюджетною програмою КПКВ 3504030. Позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди та розрахунків завдання цієї шкоди у сумі 1145000 гривень. Відповідач - Державна казначейська служба України, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але його представник до суду не зявився, письмових заяв та клопотань суду не надав (а.с. _____). Позивач, представник позивача та представник відповідача не заперечували проти судового розгляду справи за відсутності представника цього відповідача. Представник відповідача - прокуратури Дніпропетровської області, позов не визнала у повному обсязі, прохала відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Зазначила, що позивачем не надано ні доказів заподіяння йому моральної шкоди, ні належного обґрунтування її розміру. Відшкодовувати шкоду, заподіяну незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду, має Держава за рахунок коштів Державного бюджету, а не прокуратура, орган досудового слідства, яким, як вважає позивач, таку шкоду заподіяно. Розмір коштів для відшкодування завданої шкоди, відповідачем визначено невірно. Так, згідно з вимогами ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати, за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Також вважає, що позивачем не надано достатніх, для того, щоб вони підлягали задоволенню, доказів обґрунтувань співвідношення характеру заподіяної йому моральної шкоди до розміру її відшкодування. З цих підстав прохала відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача прокуратури м. Дніпропетровська, у судове засідання зявитися не може у звязку з ліквідацією цієї прокуратури. З цих підстав суд, спираючись на норму ч. 2 ст. 169 ЦПК України, розглянув справу по суті за відсутності представника цього відповідача та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами у межах, наданих сторонами, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 вересня 2012 року прокурором м. Дніпропетровська затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 69119042 по обвинуваченню, наряду з іншими, [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України і справу направлено до суду для розгляду по суті (а.с. 12-14). Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року, кримінальну справу № 69119042 направлено прокурору м. Дніпропетровська для додаткового розслідування, запобіжний захід [PERSON] залишено у вигляді тримання під вартою (а.с. 22-33). Постановою державного обвинувача від 07 листопада 2013 року частково змінено кваліфікацію дій [PERSON] (а.с. 15- 21). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2014 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги прокурора на повернення справи для додаткового розслідування, [PERSON] звільнено з-під варти з обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 34-35). На адресу прокурора м. Дніпропетровська 20 листопада 2013 року винесено окрему постанову для вжиття заходів реагування на виявлені судом порушення вимог законодавства при провадженні досудового слідства, зокрема щодо обшуку за місцем мешкання [PERSON], що проведений слідчим, який не мав кримінальної справи № 69119042 у своєму провадженні, та втрати слідчими частини майна [PERSON], яке вилученого при цьому обшуку (а.с. 36-37). Ухвалою апеляційного суду від 28 січня 2014 року, у задоволенні апеляційної скарги прокурора на окрему постанову від 20 листопада 2013 року відмовлено (а.с. 38-39). Постановою слідчого СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 17 листопада 2014 року, кримінальне провадження № 12014040030000114 закрито у звязку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а.с. 11). Постановою слідчого СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 28 березня 2015 року, кримінальне провадження № 12014040030000114 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 366 КК України; запобіжний захід, що обирався обвинуваченим по справі, у тому числі і [PERSON], скасовано; знято арешт, який було накладено на рухоме і нерухоме майно (а.с. 9-10). Судових витрат по справі немає. Згідно із вимогами ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Нормою ч. 4 ст. 62 Конституції України встановлено, що у разі скасування вироку суду, як неправосудного, держава відшкодовує матеріальну та моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.Відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у звязку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Нормою ч. 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою. Відповідно до вимог ч. ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного притягнення, як обвинуваченого, а згідно із вимогами ст. 3 цього ж Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно із вимогами ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, який узагальнив судову практику при розгляді судами справ цієї категорії у межах держави, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2008 року «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників», зі змінами, внесеним постановою № 45 від 30 січня 2013 року, рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ, виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабміном України порядку, шляхом списання у безспірному порядку присуджених сум. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Постановою слідчого СВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 28 березня 2015 року, кримінальне провадження № 12014040030000114 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю ознак складу у діях [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 366 КК України; обраний йому апеляційним судом запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, скасовано; арешт, який було накладено на рухоме і нерухоме майно, знято. На момент ухвалення рішення по справі суду не надано доказів скасування цієї постанови, і тому він вважає її чинною. З тих підстав, що кримінальне провадження щодо [PERSON] про вчинення ним злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 366 КК України, закрито за відсутністю у його діях ознак складу цих злочинів, тобто з реабілітуючи підстав, його затримання, притягнення до кримінальної відповідальності у вигляді обвинуваченні у вчинені низки злочинів, обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також проведення за місцем його мешкання та роботи обшуків, є незаконними. Через те, що з моменту притягнення його до кримінальної відповідальності і до моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження сплинув значний проміжок часу, що перевищує три роки, суд вважає, що органом досудового слідства при проведенні розслідування не дотримано розумних строків здійснення слідства. Таким чином, особисті немайнові права позивача порушено органом дізнання та досудового слідства і з цих підстав вони підлягають судовому захисту. Внаслідок закриття кримінального провадження з підстав, що реабілітують [PERSON], він отримав право на відшкодування завданої йому діями органом досудового слідства, яким була прокуратура, моральної шкоди. Суд вважає загальновідомими, тобто такими, що не підлягають доказуванню, ті обставини, що внаслідок безпідставного притягнення фізичної особи до кримінальної відповідальності, її примусового затримання, позбавлення її волі шляхом обрання їй запобіжного заходу, розповсюдженням інформації про вчинення нею злочинів, внаслідок проведення у неї вдома та за місцем її роботи обшуків, невиправдано тривалого проведення досудового слідства для доведення відсутності її вини у вчинені інкримінованих їй злочинів, особі завдається моральна шкода. З цих підстав, суд приходить до висновку про те, що незаконні дії по затриманню відповідача, проведення у нього вдома та на роботі обшуків, притягнення його до кримінальної відповідальності та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, здійснення розслідування невиправдано тривалий термін, так як аргументи позивача про не вчинення ним злочину не були почуті органом досудового розслідування до тих пір, доки судом справу не було повернуто для додаткового розслідування та позивача не звільнено з-під варти, безумовно викликали у нього моральні страждання. Факт притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного затримання та тривалого утримання під вартою, перешкодив реалізації ним його життєвих планів, принизив його почуття власної честі та гідності перед особами, які є його знайомими, його активному соціальному функціонуванню. Також, у звязку з тим, що за місцем мешкання його та його родини, місцем його роботи, було проведено незаконні обшуки, позивач втратив відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також впевненість у тому, що правоохоронні органи є гарантами його та його родини безпеки від протиправних посягань. З цих підстав суд приходить до висновку про наявність факту заподіяння позивачеві фізичних (перебування в умовах СІЗО) та моральних страждань органами дізнання та досудового слідства, а тому і про відшкодування заподіяння йому моральної шкоди. Разом з тим, суд не може погодитися із розміром відшкодування заподіяної позивачеві, внаслідок його незаконного затримання, проведення обшуків, притягнення до кримінальної відповідальності, тримання під вартою та порушенням розумних строків досудового слідства, моральної шкоди, у визначеному ним розмірі, внаслідок абсолютного не доведення ні ним, ні його представником, цього розміру. Посилання на практику Європейського суду з прав людини у частині розміру відшкодування моральної шкоди, не може бути прийнято судом до безумовного виконання, так як обовязковим для суду є не розмір відшкодування шкоди моральної шкоди у конкретній справі, а правова позиція Європейського суду з прав людини при вирішенні кожної конкретної справи чи пілотного проекту. Тому, виходячи із засад розумності і справедливості, оцінивши вид, ступінь та тривалість протиправної поведінки працівників правоохоронних органів щодо позивача, через те, що позивачем не надано науково чи експертно обґрунтованого розміру стягнення моральної шкоди, про відшкодування якої він прохає, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у частині. Так, суд вважає, що розумними і справедливими будуть наступні розміри відшкодування позивачеві моральної шкоди: за незаконне затримання та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - 50000 гривень, за тривале незаконне тримання під вартою у сумі 200000 гривень, за незаконні обшуки 75000 гривень, за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності у сумі 100000 гривень, і за порушення органом досудового слідства розумних строків проведення досудового слідства у сумі 120000 гривень. Загальна сума відшкодування відповідачеві заподіяної моральної шкоди, за підрахунками суду, становить 365000 гривень. Кошти у цій сумі слід стягнути шляхом зобовязання відповідача Державної казначейської служби України, про списання їх у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача. Суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідачів, якими позивач визначив прокуратуру м. Дніпропетровська та прокуратуру Дніпропетровської області, тому що згідно з вимогами чинного цивільного законодавства України, шкода, завдана позивачеві незаконними діями органу державної влади, відшкодовується Державою, незалежно від вини цього органу. У справі державу представляє Державна казначейська служба України, а не прокуратура Дніпропетровської області та м. Дніпропетровська, яка до того ж ліквідована. Також, через те, що управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України, позовні вимоги до нього безпідставні. Судові витрати слід віднести на рахунок Держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial