Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, в якій, з урахуванням письмових уточнень, просить стягнути з [PERSON] компенсацію вартості ? частини реалізованого ним транспортного засобу «Ауді 80», 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який є спільним майном подружжя, а також відшкодувати судові витрати в сумі 3 395,96 грн. (витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. і судовий збір в сумі 395, 96 грн.). Позовні вимоги обґрунтовує наступним. 07.10.2012 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Доброводівською сільською радою Уманського району Черкаської області, про що в Книзі реєстрації актів реєстрації шлюбів вчинено актовий запис № 2. 12.10.2014 року шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені. Під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль «Ауді, 80», 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON], про що було видано свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] і державні номерні знаки [NUMBER]. 13.11.2014 року зазначений автомобіль відповідачем було перереєстровано на третю особу і автомобіль вибув з фактичного володіння подружжя. Враховуючи те, що вказаний автомобіль було придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин позивач грошової компенсації належної їй частки у спільному майні не отримала, вона просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості належної їй ? частини у спільному майні подружжя - а саме відчуженого відповідачем транспортного засобу «Ауді, 80», 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в сумі 39 595,75 грн., виходячи з ринкової вартості автомобіля. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з вищенаведених підстав, однак, ознайомившись з документами, які надійшли на запит суду з УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, в яких наявна лише довідка-рахунок із зазначенням ціни придбання сторонами зазначеного автомобіля - 37 000, 00 грн., в усному порядку просили стягнути з відповідача половину від зазначеної суми вартості автомобіля. Відповідач - [PERSON] позов [PERSON] не визнав, надав письмові заперечення, а також пред'явив зустрічний позов про поділ спільного майна, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля «Шевролет Авео», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який є спільним майном подружжя, в розмірі 52 294,00 грн., а також судові витрати, які складаються з 542, 43 грн. судового збору і витрат на правову допомогу в сумі 1 948,80 грн. + 3200, 00 грн. Заперечуючи проти первісного позову, відповідач зазначив, що позивачем не доведено факту відчуження ним автомобіля Ауді, 80, оскільки цей автомобіль він подарував на підставі генеральної довіреності своєму другові, і той згодом реалізував зазначений транспортний засіб. Зустрічний позов обгрунтований тим, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області за ним визнано право власності на ? частину автомобіля «Шевролет Авео», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER], однак, [PERSON] відчужила вказаний автомобіль, що є підставою для отримання ним грошової компенсації вартості ? частини автомобіля. Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 07.10.2012 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Доброводівською сільською радою Уманського району Черкаської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження вчинено актовий запис за № 2. Сторони визнають, що шлюбні відносини між ними фактично припинені з 12.10.2014 року, тому ці обставини, відповідно до ст. 61 ЦПК України, суд вважає встановленими. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30.03.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як підтверджується наявними у справі довідками - рахунками і документальними даними УДАІ про реєстрацію транспортних засобів, за час шлюбу сторонами придбані два автомобілі - автомобіль «Ауді 80», 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], за ціною 37 000 грн. 00 коп., який було зареєстровано на відповідача [PERSON], та автомобіль «Шевроле Авео», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON] та який 01.04.2015р. було відчужено позивачем за ціною 36 620 грн. 28 коп. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30.03.2015 року за [PERSON] визнано право власності на ? частину автомобіля Шевроле Авео, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстровано 15.01.2014 року на [PERSON] Стаття 70 СК України встановлює, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Не дивлячись на те, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області питання про визначення часток сторін в усьому спільному майні подружжя, яке є неподільним (автомобілі), не вирішено, обґрунтованими є позовні вимоги як [PERSON] про стягнення на його користь грошової компенсації вартості ? частини Шевроле Авео, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстровано на [PERSON], так і [PERSON] про стягнення на її користь грошової компенсації вартості ? частини автомобіля «Ауді, 80», 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON], оскільки вказані автомобілі є спільним майном подружжя. Така позиція суду ґрунтується також на наступному. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, позовна вимога щодо стягнення пені задоволенню не підлягає. Як зазначено у правовій позиції, викладеній Верховним Судом України 08.04.2015 року при розгляді справи №6-7цс15 про поділ майна подружжя, визнання договору відчуження транспортного засобу недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння: «Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна». Доказів того, що [PERSON], розпорядившись автомобілем «Ауді, 80», 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], вчинив правочин в інтересах сім'ї, суду не надано. Як роз'яснено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В матеріалах справи містяться роздруківки з Інтернет-ресурсів, довідки про вірогідну ринкову вартість автомобілів станом на 22.09.2015р., а також довідки-рахунки, які стали підставою для реєстрації спірних автомобілів в державних органах. У порядку статті 10 ЦПК України, в судовому засіданні судом сторонам було роз'яснено їх право заявити клопотання про призначення судової авто товарознавчої експертизи, однак, такого клопотання не було заявлено. Відтак, при вирішенні питання про розмір грошової компенсації судом враховуються наявні у справі належні і допустимі докази на підтвердження того, що автомобіль Шевроле Авео, 2004 року випуску, був відчужений [PERSON] 01.04.2015р. за ціною 36 620 грн. 28 грн. (довідка-рахунок №089549 від 01.04.2015р.), а також достовірні докази того, яку суму витрачено подружжям на придбання автомобіля Ауді 80, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (довідка-рахунок № 844323 серії ВІА від 04.09.2014 року) - 37 000, 00 грн. Отже, грошова компенсація, яку слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] становить 18 310 грн. 00 коп. (36 620, 28 грн. /2), а грошова компенсація вартості ? частки [PERSON] в автомобілі Ауді 80, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER] становить 18 500 грн. 00 коп. (37 000, 00 грн. /2). Усна заява позивача [PERSON] і її представника про зменшення розміру позовних вимог не може бути прийнята судом до уваги, оскільки згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, а ст. ст. 31, ч. 1 ст. 119 ЦПК України передбачена виключно письмова форма як позовної заяви, так і заяв про зменшення розміру позовних вимог. У зв'язку з цим, первісний і зустрічний позов підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно зі ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, крім іншого, судовий збір і витрати сторін на правову допомогу. Оскільки суд дійшов до висновку про часткове задоволення первісного і зустрічного позовів, сума судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог складає 243, 60 грн. за кожним позовом. Як роз'яснено в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» від 17.10.2014 р. № 10, - підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно наданих сторонами доказів, витрати на правову допомогу [PERSON] підтверджує Договором про надання послуг адвоката від 10.04.2015р., Додатковою угодою №1 від 12.04.2015р., а також прибутковим касовим ордером від 12.02.2015р. на суму 3 000, 00 грн. Однак, відповідно до п. 1 Додаткової угоди, не можуть бути відшкодовані витрати на написання запиту і консультації в сумі 1000, 00 грн. через відсутність достовірних даних про те, що вказані послуги надані у даній справі. Витрати на правову допомогу в сумі 1 955, 00 грн. [PERSON], в свою чергу, підтверджує рахунком і квитанцією про оплату за складання юридичних документів; а витрати в загальній сумі 3 200 грн. - квитанціями на оплату на користь ФОП [PERSON] Витрати відповідача в сумі 1 955, 00 грн. приймаються судом до уваги, оскільки в рахунку зазначений вид послуг, на підставі якого можливо встановити вид правової допомоги відповідачеві у даній справі з боку ФОП [PERSON], у справі наявний документ, який підтверджує відповідну освіту у зазначеної особи за спеціальністю правознавство тощо. Однак, решта наданих суду квитанцій не містять будь-яких формулювань, окрім того, що грошові кошти сплачуються за рахунками. Копії рахунків дають змогу встановити, що виставляються [PERSON] за загальні консультації. У судових засіданнях ФОП [PERSON] участі не приймав, докази того, на якій правовій підставі відповідачеві виставлялися подальші рахунки, у справі відсутні, а встановити зв'язок загальних консультацій і правової допомоги у даній конкретній справі [PERSON] встановити не представляється можливим. Відтак, вказані квитанції не можуть бути визнані належними і допустимими доказами у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України, оскільки не підтверджують факт витрат відповідача на правову допомогу у даній справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в сумі 2 243, 60 грн. (2000, 00 грн. витрати на правову допомогу і 243, 60 грн. судовий збір), а з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 2 192, 40 грн. (1 955, 00 грн. витрат на правову допомогу і 243, 60 грн. судовий збір).

Outcome: partial