Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача Пятнадцятої Київської державної нотаріальної контори про оскарження відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка [PERSON]. При цьому зазначає, що спадкоємцями першої черги також були діти померлого [PERSON] - [PERSON] і [PERSON]. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2006 року у справі № 2-491/06 затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] і [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку, за умовами якої визнано за [PERSON] і за [PERSON] в порядку спадщини за законом право власності по 1/6 частині земельної ділянки площею 0,0511 га по [ADDRESS], яка належала [PERSON] Позивач звернулася до Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, однак державний нотаріус Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. винесла 21 березня 2018 року постанову про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивувавши цю постанову тим, що приватизована [PERSON] земельна ділянка була його особистою приватною власністю, тому спадщина на земельну ділянку мала бути оформлена по 1/3 частині земельної ділянки позивачу [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Вказана постанова нотаріуса порушує право позивача на спадкування. 22 травня 2018 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва суду відкрито провадження по справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Від відповідача - Пятнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшов відзив державного нотаріуса Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., у якому зазначається про неможливість видати [PERSON] свідоцтво про право власності як пережившій дружині на 1/2 частину земельної ділянки та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину земельної ділянки. В обгрунтування цього нотаріус послалась на п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, п. 4.15 і 4.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у зв'язку із цим [PERSON] було відмовлено у видачі вказаних свідоцтва про право власності на 1/2 частину земельної ділянки та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину земельної ділянки, про що винесено постанову від 21 березня 2018 року. Вважає, що постанова винесена із дотриманням вимог чинного законодавства, а позовна заява є надуманою, безпідставною та задоволенню не підлягає. У підготовчому судовому засіданні 20 серпня 2018 року була присутня третя особа [PERSON], яка пояснила, що працює у Посольстві України в державі Кувейт. Проживає у Кувейті, в Україну приїздить у відпустку. Зазначала у щорічних деклараціях про доходи за 2016 і 2017 рр. та про право власності на земельну ділянку, яку прийняла у спадщину відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 16.03.2006 р. у справі № 2-491/06. У вирішенні позовних вимог [PERSON] покладається на розсуд суду. Представник відповідача - Пятнадцятої Київської державної нотаріальної конторита треті особи - [PERSON], [PERSON]у судове засідання не з»явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені у встановлений законом спосіб. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Заперечення з приводу розгляду справи без участі інших учасників, особи присутні в судовому засіданні не висловлювали. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 412/2003 до майна померлого [INFO] року [PERSON], спадкова справа відкрита Пятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 27 березня 2003 року за заявою позивача [PERSON] - дружиною померлого [PERSON] (а.с.39) 17 квітня 2003 року до Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшли заяви про прийняття спадщини донькою [PERSON] і сином [PERSON] (а.с.40,41) У матеріалах спадкової справи № 412/2003 наявна копія державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого [PERSON] 20 лютого 1998 року щодо земельної ділянки площею 0,0511 га, розташованої на території Озерської сільської Ради (а.с.74), а також витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25 жовтня 2017 року щодо земельної ділянки із кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0511 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], для колективного садівництва, належної [PERSON] (а.с.76-78) Судом було витребувано із архіву Деснянського районного суду м. Києва і досліджено у судовому засідання матеріали цивільної справи № 2-491/06 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи: Київське міське управління юстиції, Садівниче товариство «Нафтовик», Озерська сільська рада Бородянського району Київської області, ВАТ «Державний ощадний банк України» про визнання права власності на частину спадкового майна та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів. Із матеріалів цієї цивільної справи вбачається, що 10 листопада 2005 року [PERSON] і [PERSON] звернулись до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON], треті особи: Київське міське управління юстиції, Садівниче товариство «Нафтовик», Озерська сільська рада Бородянського району Київської області, ВАТ «Державний ощадний банк України» про визнання права власності на частину спадкового майна. Серед позовних вимог була вимога визнати за [PERSON] і [PERSON] право власності в порядку спадкування по 1/3 частині за кожним на земельну ділянку, розташовану на території Озерської сільської ради Бородянського району Київської області. 30 січня 2006 року [PERSON] і [PERSON] змінили позовні вимоги у справі № 2-491/06, просили визнати за кожним із них право власності в порядку спадкування по 1/6 частині на вказану земельну ділянку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2006 року у справі № 2-491/06 затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] і [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку, за умовами якої визнано за [PERSON] і за [PERSON] в порядку спадщини за законом право власності по 1/6 частині земельної ділянки площею 0,0511 га по [ADDRESS]. Провадження у справі закрито. Ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2006 року у справі № 2-491/06 не оскаржувалась та набрала законної сили 22 березня 2006 року. 21 березня 2018 року державний нотаріус Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. винесла постанову, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину земельної ділянки, площею 0,0511 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], для ведення колективного садівництва після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. У вказаній постанові державний нотаріус Щербенко О.В. послалась на те, що згідно з ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2006 року у справі № 2-491/06 спадщина мала бути оформлена по 1/3 частині земельної ділянки кожному спадкоємцю: сину, дочці, дружині, так як земельна ділянка була передана померлому у приватну власність безоплатно згідно рішення виконкому Озерської сільської ради від 29.07.1997 р. № 47. В обгрунтування постанови нотаріус послався на п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, п. 4.15 і 4.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Суд критично оцінює висновок державного нотаріуса Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко\~О.В. щодо змісту ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2006 року у справі № 2-491/06 та її невідповідності вимогам закону. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського Суду у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року вказано про те, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Присутня у підготовчому судовому засіданні 20 серпня 2018 року [PERSON] підтвердила, що як працівник Міністерства зовнішніх справ України зазначала у щорічних деклараціях про доходи за 2016 і 2017 рр. про право власності на земельну ділянку, яку прийняла у спадщину відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 16.03.2006 р. у справі № 2-491/06. У Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування у деклараціях [PERSON] зазначено про володіння часткою у 16,67% земельної ділянки площею 511 кв.м у с. Озера Бородянського району Київської області (а.с.142-143) Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON], [PERSON] і [PERSON] прийняли у спадщину належну [PERSON] земельну ділянку. Таким чином, [PERSON], [PERSON] і [PERSON] є співласниками земельної ділянки. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Розмір частки може встановлюватись за домовленістю співвласників. Вимоги [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] про розмір часток земельної ділянки, яка входить до спадкової маси після смерті [PERSON] були предметом розгляду у справі № 2-491/06 у Деснянському районному суді м. Києва. [PERSON] і [PERSON] висловили свою волю у мировій угоді від 16 березня 2006 року, в якій зазначено, що згодні на 1/6 частини земельної ділянки кожному. Як зазначено вище, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2006 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] і [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку, провадження в справі закрито. Затвердження судом мирової угоди про поділ спадщини між спадкоємцями не суперечить законодавству України. Право спадкоємців змінювати розмір частки у спадщині когось із них передбачено ч. 3 ст. 1267 ЦК України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2006 року у справі № 2-491/06 змінено розмір часток спадкоємців за законом в спадщині. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. А отже [PERSON] і [PERSON] або [PERSON], як донька померлого [PERSON], позбавлені права подавати позов про визнання за ними права власності у порядку спадщини за законом на частину земельної ділянки більшої, аніж по 1/6 частині. Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про нотаріат» на підтвердження права на спадщину видається відповідне свідоцтво. Згідно до частин першої і другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Оскільки ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.03.2006 р. у справі № 2-491/06 визначені частки [PERSON] і [PERSON] щодо права власності в порядку спадщини за законом на земельну ділянку по 1/6 частині кожному, то частка [PERSON] становить 2/3 частини земельної ділянки. Також суд критично оцінює обгрунтування державним нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко\~О.В. постанови від 21.03.2018 р. п.5 ч.1 ст. 57 СК України. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений в ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999р.) Відповідно до ч. 1 і ч.2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Ч. 1 ст. 57 СК України доповнено п. 5 згідно з Законом № 4766-VI від 17.05.2012 р., тобто вже після смерті [PERSON] [INFO] року на момент видачі [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю 20 лютого 1998 року цієї норми не існувало, а тому вона не може бути застосована в обгрунтування постанови нотаріуса про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. Безпідставними є також посилання державного нотаріуса Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко\~О.В. на п. 4.15 і 4.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до підп. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 гл. 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з підп. 4.20 п. 4 гл. 10 розділу II цього Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. У матеріалах спадкової справи № 412/2003 є копія державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого [PERSON] 20 лютого 1998 року (а.с.74) і витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25 жовтня 2017 року (а.с.76-78) Отже, державний нотаріус Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. не вказала належні причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство, як це встановлено п. 3 гл. 13 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. А відтак суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] повністю. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є нотаріальною дією. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. На засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. взято до відома інформацію про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні. У п. 6 узагальнення роз'яснено: «в разі подання позову щодо оскарження нотаріальної дії з підстав недотримання приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при їх вчиненні відповідачем буде сам приватний нотаріус. У разі пред»явлення вказаних позовних вимог до державного нотаріуса відповідачем буде відповідна державна нотаріальна контора. Це зумовлено тим, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус - працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори». У п. 12 узагальнення зазначено, що при задоволенні позову про оскарження нотаріальних дій суд має зазначити, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи позов про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 листопада 2009 року у справі «Кабулов проти України» вказано, що метою Конвенції є захист не теоретичних та ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних. Ефективним способом захисту прав [PERSON] є скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної державним нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. 21.03.2018 р. у спадковій справі № 412/2003, а також зобов'язання державного нотаріуса Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 2/3 частини земельної ділянки. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про оскарження відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved