Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2020 року звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину ВКВ №355473 реєстр.5-2645 від 26.11.2007 року, виданого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою в 2007 році, вона була власником 12/25 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивача, її син запропонував укласти договір довічного утримання. Так, 22.01.2016 року, позивач та відповідач уклали договір, посвідчений приватним нотаріусом\~Дніпропетровського міського\~нотаріального округу\~Щетіловою (Грамс)\~О.В. Так, при укладанні договору нотаріус надала позивачу текст договору, для ознайомлення зі змістом та його підписання. Позивач перевірила лише правильність своїх даних, не ознайомившись з повним текстом договору та, підписавши його, вважала, що підписала договір довічного утримання. Після підписання договору, відповідач надавав матеріальну допомогу відповідачу, однак, починаючи з 2019 року, припинив допомагати, у зв`язку із чим, позивач звернулась до адвоката, який повідомив, що 22.01.2016 року, між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування 12/25 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним договір дарування 12/25 частки житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом\~Дніпропетровського міського\~нотаріального округу\~Щетіловою (Грамс)\~Ольгою Валеріївною, серія та номер 182, укладений 22.01.2016 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 1965 року народження,. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року цивільну справу прийнято до спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 10 березня 2021 року представник відповідача адвокат Грицай В.О. подав до суду відзив на позовну заяву в якому вказав, що відповідач позов не визнає та заперечує щодо його задоволення, оскільки жодних доказів в обґрунтування позовних вимог, позивачем не надано. Крім того, твердження позивача, що укладанням договору дарування вона мала на меті укладення договору довічного утримання, є суперечливими, оскільки за обома правочинами, правовими наслідками є передача майна. Крім того, договір дарування між [PERSON] та [PERSON] було укладено 22 січня 2016 року, а позивач звернулась до суду лише у грудні 2020 року, а тому строк позовної давності сплив. Враховуючи наведене, представник відповідача просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 23 березня 2021 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив в якому остання зазначила, що викладені представником відповідача у відзиві на позов обставини не відповідають дійсності та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Бурба Ю.М. підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Також позивач зазначила, що вона дійсно подарувала частку в житловому будинку своєму сину [PERSON] , однак останній не виконує свою усну обіцянку щодо її утримання, що стало підставою для звернення до суду. Представник відповідача адвокат Грицай В.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Допитана в судовому засідання в якості свідків [PERSON] пояснила, що вона є дружиною старшого сина позивача [PERSON] та проживала разом зі сторонами. Також зазначила, що в ході спільного проживання вона чула про те, що позивач подарує відповідачу будинок. При цьому, розмов про утримання позивача відповідачем не було. В судовому засіданні під час допиту в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона є донькою відповідача та пояснила, що батьки подарували їй квартиру, а самі переїхали до будинку, який позивач подарувала відповідачу. При цьому, жодних домовленостей щодо утримання між сторонами не було. Суд, заслухавши думку учасників, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступник підстав. Статтями\~1,\~2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. Статтею 3 ЦК України\~передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами\~ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Під час\~судового розгляду\~встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 18 грудня 2020 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Відповідно до договору дарування 12/25 частки житлового будинку, посвідченого22 січня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 182, [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві власності 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] даного Договору визначено, що сторони підтверджують, щодо укладання цього Договору волевиявлення є вільними усвідомленим, цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в цьому. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.01.2016 року зроблено запис 12985915, про реєстрацію за [PERSON] права приватної, спільної часткової власності на 112/25 часток житлового будинку [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно є договір дарування 12/25 частин житлового будинку, серія та номер 182, виданий 22.01.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як встановлено судом, спірний договір дарування не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Позивач оспорює вказаний правочин, вказуючи, що вона не мала наміру укладати саме договір дарування 12/25 частин житлового будинку. Підписуючи договір, позивач мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки сподівалася, що відповідач буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. За змістом ст.230 ЦК України, правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину), так і прав та обов`язків сторін. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за №9 від 06 листопада 2009 р., правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. З наведених мотивів, суд вважає, що рішення суду повинно стосуватися щодо вирішення питання про визнання недійсним договору дарування з підстав укладення такого під впливом обману. Так, допитані в ході судового розгляду свідки [PERSON] , [PERSON] вказали про відсутність домовленостей між сторонами щодо утримання відповідачем позивача. Крім того, в судовому засіданні позивач [PERSON] особисто зазначила, що вона подарувала [PERSON] належні їй 12/25 частин житлового будинку, тим самим підтвердивши дійсність правочину та усвідомлення його правових наслідків. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач вірно розуміла зміст укладеного правочину та її не було введено в оману. При цьому, судом встановлено, що даний судовий спір пов`язаний виключно з невиконанням [PERSON] , як сином, обов`язку щодо піклування про свою матір та бажанням останньої, у зв`язку з цим, позбавити його раніше подарованого майна. Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, стороною позивача в судовому засіданні не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача, що позивачем неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення останньої, тобто не було доведено обставини, на які сторона позивача посилалася як на підставу обґрунтованості своїх вимог. Ретельний аналіз встановлених в суді обставин свідчить про те, що позивач повністю розуміла природу договору дарування, а також права та обов`язки, що у неї виникнуть після його укладення. Крім того, відповідно до наданих суду доказів, укладений договір дарування відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи та змісту правочину, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування 12/25 часток житлового будинку від 22.01.2016 року. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. При цьому, суд не вирішує питання щодо застосування строку позовної давності, оскільки наявні самостійні підстави для відмови у позові.

Outcome: dismissed