Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2018 року звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір дарування серія та номер 996, виданий 10.06.2016 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г. (далі - ПН ХМНО Коробова І.Г.). В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 10.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 15000 доларів США. Договір був укладений у письмовій формі у вигляді розписки, в якій було зазначено, що відповідач зобов`язується повернути гроші у повному обсязі та у строк до 10.04.2014 року. До 10.04.2014 року [PERSON] жодних грошових коштів позивачу не повернув. Також протягом 2013-2016 років позивач неодноразово повідомляв відповідача у усній формі про наявність заборгованості, однак жодній дії щодо виконання зобов`язання зі сторони [PERSON] вчинено не було. Також зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.03.2017 року було задоволено вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 706032,75 грн., та судовий збір в розмірі 7010 грн. На початку 2016 року позивачу стало відомо, що [PERSON] 10.06.2016 року відчужила майно, яке знаходиться у неї, а саме: квартиру за адресою по [ADDRESS] , а також Ѕ частину квартири за адресою: по [ADDRESS] . Таким чином, позивач для захисту прав та інтересів був вимушений звернутися до Фрунзенського районного суду м. Харкова, оскільки [PERSON] не виконала належним чином свої зобов`язання за договором позики перед позивачем і з метою уникнення відповідальності уклала договір дарування серія та номер 996, виданий ПН ХМНО Коробовою І.Г. 10.06.2016 року з [PERSON] , оскільки передбачала накладення стягнення на належне їй майно, у тому числі, але не виключно, на квартиру за адресою [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] був вимушений звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року було відкрито провадженні у справі за вищевказаним позовом. Постановою Харківського апеляційного суду від 23.01.2019 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року було скасовано та справу направлено до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 06.02.2019 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 01.04.2019 року по справі № 645/6560/18 закрито підготовче провадження, та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив Представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та посилаючись на обставини викладені у позові, просили їх задовольнити. У наданому відповіді на відзив представник позивача [PERSON] зазначив, що на підставі того, що відповідач була обізнана про свою заборгованість і про відкриття провадження по справі про стягнення з неї заборгованості за договором позики умисно відчужила належне їй на праві власності майно з метою уникнення відповідальності. Також пояснив, що представник [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначає, що обдарована добросовісно володіє спірною квартирою і несе тягар утримання, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг. Сплата комунальних послуг [PERSON] жодним чином не підтверджує факту добросовісності правочину і бажання настання реальних наслідків. Також акт про не проживання особи за місцем реєстрації не має доказового значення, оскільки факти не проживання [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] під сумнів не ставився. Окрім того, представник позивача [PERSON] зазначив, що укладений договір дарування між [PERSON] та [PERSON] по своїй суті є фіктивним, оскільки [PERSON] знала про розгляд справи судом, вчиняла активні дії щодо подачі клопотань про перенесення розгляду справи, апеляційної скарги, і передбачала настання для неї негативних наслідків у вигляді стягнення заборгованості у грошовому еквіваленті, а також накладення стягнення на належне їй майно, у тому числі, але не виключно і на квартиру за адресою: [ADDRESS] . До судового засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. У наданому до суду відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначила, що договір дарування квартири [ADDRESS] , дійсність якого позивач ставить під сумнів, відповідає вимогам закону. На момент укладення договору дарування [PERSON] мала необхідний обсяг прав для укладення вказаного правочину, а [PERSON] дала згоду та прийняла у дар об`єкт нерухомості. Таким чином, у власність [PERSON] перейшла квартира [ADDRESS] , і саме на виникнення у обдаровуваної права власності на квартиру і був спрямований договір. Право власності на спірну квартиру було набуто донькою позивача на підставі договорі довічного утримання з [PERSON] від 24.06.2009 року, але насправді тягар утримання квартири після смерті її попереднього власника несла вона. З цього приводу у них з донькою виникали постійні суперечки і врешті на вимогу позивача донька погодилася укласти з нею договір дарування. Про наявність заборгованості у [PERSON] перед третіми особами позивач не була обізнана, тож приймаючи у дар квартиру мала на меті отримання її у власність. Договір посвідчений нотаріально, що свідчить про відсутність будь-яких зареєстрованих у встановленому законом порядку обтяжень на спірну квартиру на час його укладання. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечувала в повному обсязі та пояснила, що про розгляд справи Дзержинським районним судом м. Харкова їй не було відомо, а стало відомо безпосередньо перед зверненням з апеляційною скаргою на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова до апеляційного суду Харківської області. Дарування належного їй об`єкту нерухомості взагалі не було пов`язано з розглядом вказаної справи, а було викликано тим, що квартира [ADDRESS] нею була отримана у власність на підставі договору довічного утримання з [PERSON] Однак, догляд за вказаною особою фактично здійснювала її мати [PERSON] так як вона на той період часу проживала в іншому місті і не могла виконувати умови договору, у зв`язку з чим нею і був укладений договір дарування на користь матері, яка весь час використовувала зазначене житло, утримувала його. Також зазначила, що вже тривалий час проживає за межами м. Харкова, у зв`язку з чим не отримувала поштову кореспонденцію за адресою проживання і у зв`язку з чим тривалий час не була обізнана про розгляд справи за позовом [PERSON] , який розглядався Дзержинським районним судом м. Харкова. Відповідач [PERSON] пояснила, що договір дарування з матір`ю був спрямований на реальне настання правових наслідків, мати прийняла майно в дар, використовує та утримує його. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] , а [PERSON] приймає у дар однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 18,7 кв.м., загальною площею 30,1 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою І.Г., реєстровий № 996 від 10.06.2016 року (а.с. 160). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 64971400 від 03.08.2016 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 41). Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.03.2017 року по справі № 638/5941/16-ц провадження № 2/638/1146/17 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів в розмірі 706032,75 грн., та суму судового збору в сумі 7010 грн. (а.с. 26). Постановою про відкриття виконавчого провадження від 13.07.2017 року ВП № 54293014, державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімовою Л.П. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 638/5941/16-ц виданого 01.06.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів в розмірі 706032,75 грн., та суму судового збору в сумі 7010 грн. (а.с. 28-29). Крім того, постановою про арешт майна від 13.07.2017 року ВП № 54293014, державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімовою Л.П. накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] (а.с. 30-31). Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 55680248 від 22.03.2016 року, станом на вказану дату, зазначено про заборону на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована Сьомою харківською державною нотаріальною конторою на підставі договору довічного утримання, р. № 4-1134, 24.06.2009 року (а.с. 43-44). З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання від 24.06.2009 року посвідчений державним нотаріусом Сьомої харківської державною нотаріальною конторою, за умовами якого [PERSON] на умовах довічного утримання передала у власність [PERSON] , квартиру [ADDRESS] (а.с. 113). Також згідно свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] [PERSON] , померла [INFO] (а.с. 114). З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 1149 від 10.04.2018 року виданої дільницею № 23 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок відкрито на її ім`я (а.с. 119). У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14. Таким чином, під час розгляду справи позивачем не надано належних та беззаперечних доказів того, що договір дарування укладений між відповідачами не направлений на реальне настання правових наслідків. Так відповідач [PERSON] зареєстрована проживаючою у спірній квартирі, утримує вказану квартиру шляхом сплати за комунальні послуги, на її ім`я відкриті особові рахунки. Слід також відзначити, що будь-яких рішень суду чи відомостей щодо відкритих виконавчих проваджень про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] боргу, які існували на момент укладення спірного договору дарування, на час розгляду справи сторонамидо суду надано не було. Окрім того, на час укладення договору дарування не існувало будь-яких заборон відчуження квартири [ADDRESS] . Оскільки відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на будинок у обдарованої виникає з дня державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, саме відповідачем [PERSON] для досягнення правового результату було подано відповідні документи для реєстрації вказаного договору дарування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Таким чином, під час розгляду справи суд приходить до висновку, що відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачі вчинили оскаржуваний правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату, а тому позовні вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування задоволенню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у своїй усталеній судовій практиці неодноразово зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed