Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до [PERSON], про розподіл спільного майна подружжя, в якому, просила суд, визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], та [PERSON], [INFO], квартиру [ADDRESS]. Провести поділ спільного сумісного майна подружжя визнавши за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на ? частину житлової квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з [PERSON] вона перебуває у шлюбі з 12 березня 1977 року по теперішній час. Перебуваючи у шлюбі вони з чоловіком купили квартиру [ADDRESS], та вирішили оформити її на ім'я чоловіка. Позивач зазначає, що так як договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено в інтересах сім'ї, а договору на володіння, користування чи розпорядження набутим майном між сторонами укладено не було, як і не укладався шлюбний договір з цього приводу, тому придбану квартиру слід вважати спільною сумісною власністю подружжя. На даний час сторони продовжують проживати у спірній квартирі. Проте провести добровільний розподіл майна, що є їх спільною власністю, набутою у шлюбі, відповідач відмовляється, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON], діючий згідно договору про надання правової допомоги від 14.02.2014 року (а.с. 18), в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні з позовом погодився, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач, [PERSON], з [PERSON] перебуває у шлюбі з 12 березня 1977 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим 12 березня 1977 року, місце реєстрації - Новомиколаївська сільська рада Шевченківського району Харківської області, актовий запис №3 (а.с. 8). Перебуваючи у шлюбі сторони купили квартиру та вирішили оформити її на ім'я відповідача. Так, згідно договору купівлі-продажу серії НБ №0914094, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1240, 15 вересня 1997 року Відповідачем була придбана житлова квартира [ADDRESS] (а.с. 9). Отже, квартира [ADDRESS] була набута відповідачем під час шлюбу з [PERSON]. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено в інтересах сім'ї, а договору на володіння, користування чи розпорядження набутим майном між сторонами укладено не було, як і не укладався шлюбний договір з цього приводу, тому придбану квартиру слід вважати спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, до цивільних відносин між сторонами з приводу визнання об'єктами права спільної сумісної власності будинку застосовується Кодекс про шлюб та сім'ю України, затверджений 20.06.1969 року, оскільки право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна було набуто на час його чинності. Згідно зі ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Кожний з подружжя має рівні права на майно і в тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При цьому ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх долі визнаються рівними. Відповідно до ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною власністю сторін, набутою у шлюбі, між Позивачем та Відповідачем не досягнуто. На даний час сторони продовжують проживати у спірній квартирі [ADDRESS]. Таким чином суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], адже, була набута ними під час шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved