Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Гурез І.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування вимог вказує, що відповідач [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 1 400 000 грн., про що надав письмову розписку та зобов`язувався повернути позичені кошти до 30 серпня 2016 року. Однак, по даний час відповідач не виконав взятого на себе обов`язку та не повернув йому позичені кошти, тому просить стягнути із [PERSON] суму боргу за позикою в розмірі 1 400 000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак представник позивача - адвокат Гурез І.О. надала суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подавав. Ухвалою суду від 25 липня 2019 року постановлено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.280 ЦПК України. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 1 400 000 грн., а останній зобов`язався повернути позивачеві кошти до 30 серпня 2016 року, що стверджується письмовою розпискою [PERSON] . В узгоджений сторонами строк до 30 серпня 2016 року відповідач позивачу позичені кошти не повернув. Позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідача [PERSON] з проханням повернути борг в добровільному порядку, однак врегулювати спір мирним шляхом йому не вдалося, оскільки останній всіляко уникає зустрічей та телефонних дзвінків від позивача. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, зробленого Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошових коштів позичальнику. На підтвердження укладення договору позики позивач представив суду розписку, яка свідчить про передання [PERSON] у позику [PERSON] грошових коштів в сумі 1 400 000 грн. Наявність оригіналу розписки у позикодавця [PERSON] свідчить про невиконання боржником [PERSON] зобов`язання. Отже, позивачу [PERSON] не повернуто відповідачем позику в сумі 1 400 000 грн. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по договору позики 1 400 000 (один мільйон чотириста тисяч) грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved