Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач, від імені якої діє адвокат Кульчицький О.С., звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» (далі - ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.») про стягнення невиплаченого страхового відшкодування. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 30 січня 2020 року водій автомобіля марки ЗАЗ реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] , рухаючись в смт Бородянка Київської області по вул. Центральна, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] (мати позивача), внаслідок чого вона померла в Бородянській ЦРЛ. 16 червня 2020 року ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах позивача звернулось із заявою до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» про виплату страхового відшкодування моральної шкоди. Оскільки листом від 17 грудня 2020 року відповідачем було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, просила суд стягнути з ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» на свою користь 56 676 гривень невиплаченого страхового відшкодування. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено у справі підготовче засідання. 26 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У відзиві представник відповідача посилався на те, що цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого настає за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Водія забезпеченого транспортного засобу не було притягнуто до відповідальності через відсутність у його діях складу злочину, оскільки ним не було порушено Правила дорожнього руху, що виключає його вину у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Причиною дорожньо-транспортної пригоди є необережні дії пішохода [PERSON] . Відповідач у цьому випадку не відповідає за заподіяння шкоди, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки цей випадок не є страховим у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 05 березня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній посилається на необґрунтованість доводів відповідача у відзиві. Зазначає, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. У відповідності до п. 22.1 ст. 22 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 25 березня 2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначили про необґрунтованість доводів представника позивача та необхідність застосування у вказаних правовідносинах норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Ухвалою суду від 25 березня 2021 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 14 квітня 2021 року. 30 березня 2021 року від представника позивача надійшли пояснення щодо заперечення на відповідь на відзив, у яких, посилаючись на норми чинного законодавства, останнім зауважено, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. У постанові про закриття кримінального провадження відсутня інформація про умисел потерпілого чи усвідомлення бажання спричинити дорожньо-транспортну пригоду. 14 квітня 2021 року розгляд справи відкладено на 05 травня 2021 року, у зв`язку із неявкою відповідача в судове засідання. Позивач та її представник в сьогоднішнє судове засідання не з`явилися, позивач надала до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач у сьогоднішнє судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки відповідач ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» не повідомив про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, у суду наявні відомості про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 30 січня 2020 року близько 18 години водій автомобіля марки ЗАЗ реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] , рухаючись в смт Бородянка Київської області по вул. Центральна, поблизу домоволодіння № 20, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , 1946 року народження, яка рухалась по проїзній частині вул. Центральна у попутному напрямку. У результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] була доставлена до Бородянської центральної районної лікарні, де в реанімаційному відділенні померла. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди розпочато кримінальне провадження № 12020110120000073 від 31 січня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.8). Постановою слідчого СВ Бородянського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області від 29 квітня 2020 року закрито вказане кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в діях водія автомобіля марки ЗАЗ р.н. [NUMBER] [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.29-30). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 04 лютого 2020 року складено відповідний актовий запис № 41, зареєстрований Бородянським районним відділом ДРАЦС ЦМУМЮ (м.Київ), що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). Позивач у справі [PERSON] є дочкою загиблої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим 21 червня 1983 року Печерським відділом ЗАГС (а.с.21). Як вбачається із матеріалів справи, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна-правова відповідальність водія автомобіля марки ЗАЗ р.н. [NUMBER] була застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» (а.с.9). 16 червня 2020 року [PERSON] , від імені якої діє адвокат Кульчицький О.С., звернулася до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.6-7). З наданого ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» листа вбачається, що страховою компанією відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування (а.с.33-35). Відмовляючи позивачу у виплаті страхового відшкодування, відповідач посилався на те, що водія [PERSON] не було притягнуто до відповідальності через відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки ним не було порушено Правила дорожнього руху, що виключає його вину у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи наведене, дійшли висновку, що водій [PERSON] не є особою відповідальною за завдання шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якій загинула пішохід - [PERSON] , а тому страхова компанія не повинна відповідати за завдання вказаної шкоди, оскільки заявлена подія не є страховим випадком. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України. Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч. 2 ст. 1168 моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Судом встановлено, що смерть [PERSON] настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за участю транспортного засобу, тобто джерела підвищеної небезпеки, яким керував [PERSON] . Доказів існування під час дорожньо-транспортної пригоди непереборної сили для водія або наявності умислу потерпілої суду не надано. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна-правова відповідальність водія автомобіля марки ЗАЗ р.н. [NUMBER] [PERSON] була застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У статті 3 цього Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Як встановлено судом дорожньо-транспортна пригода сталася 30 січня 2020 року, розмір мінімальної заробітної плати на той момент становив 4723 грн. Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди складає 56676 грн. (4723*12=56676 грн.). Як стверджується позивачем, інших осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяну смертю [PERSON] , немає. Таким чином, відповідач зобов`язаний був відшкодувати позивачу моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи. Посилання відповідача у заявах по суті про те, що у діях водія [PERSON] відсутня вина у настанні дорожньо-транспортної пригоди є необґрунтованими, оскільки за вказаних вище обставин відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою та підлягає задоволенню. З урахуванням того, що позивач при поданні позову до суду була звільнена від сплати судового збору, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved