Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представлені адвокатом Шолудьком О.М., звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності від 23.11.2006 р., він є власником квартири [ADDRESS] .Відповідачка у зазначеній квартирі не проживає понад 15 років, не користується квартирою, у квартирі відсутні її особисті речі, витрати на утримання квартири не несе, що підтверджується актами ЖБК «Кристал-10». Посилаючись на зазначені обставини, просиввизнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить в їх задовольнити з підстав, наведених в позові. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов визнала, просила задовольнити. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 23.11.2006 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради ( Київська міська державна адміністрація), позивач є власником квартири [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] , [INFO] , є дочкою позивача. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Згідно відомостей відділу з питання реєстрації місця проживання/перебування особи Управління ДМС в м. Києві відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до актів від 08.02.2017 року, 15.08.2018 року, 22.11.2018 року, 16.01.2019 року, складених мешканцями будинку [ADDRESS] та затверджених Головою ЖБК «Кристал-10», відповідачка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] дійсно не проживає понад 15 років. Як вбачається з листа Подільської РДА у м.Києві від 23.01.2018 р., заява про поважну причину непроживання у вищевказаній квартирі від [PERSON] до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи РДА не надходило. Як вбачається з листа Подільського УП ГУ НП в місті Києві, звернень до Управління від [PERSON] не надходило. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що понад 15 років відповідачка [PERSON] , маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідачка не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірній квартирі більше року без поважних причин, втратила право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. Визнання позову відповідачем не порушує вимог закону та законних прав і інтересів інших осіб. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved