Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Сашкова М.В. звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області із позовною заявою про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів. Позов обґрунтовано тим, що відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідач з липня 2018 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, утримання та розвитку дитини. На теперішній час дитина проживає разом з позивачем, відповідач долею сина не цікавиться, його вихованням не займається, не цікавиться станом здоров`я дитини. У вересня 2018 року позивач звернулась до Служби у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області щодо невиконання батьківських прав [PERSON] . Висновком Служби у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області від 10.05.2019 підтверджено, що позивач [PERSON] може бути опікуном малолітнього [PERSON] , [INFO] . В червні 2019 року позивач звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів. 01.08.2019 Вільнянським районним судом Запорізької області постановлено рішення про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, призначення [PERSON] опікуном онука строком на 2 роки, а також стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку строком на 2 роки, до [INFO]. На даний час строк, який зазначено у рішенні, вже минув, мати дитини так і не змінила своє ставлення до дитини, не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, здоров`ям, не вживала спроб повернення дитини, тому виникла необхідність звернутися до суду для ухвалення нового рішення про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 26.08.2021 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. У підготовчому судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог, з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні заявила про визнання позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Представник третьої особи - Вільнянської міської ради Запорізької області зазначила, що Виконавчим комітетом Вільнянської міської ради, як органу опіки та піклування, складено висновок про доцільність відібрання [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, просила врахувати висновок органу опіки та піклування та постановити рішення про задоволення позову. За ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд приймає визнання відповідачем позову, яке не суперечить змісту закону та не порушує права сторін, тому ухвалює рішення про задоволення позову. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтями 3, 18 Конвенції про права дитини закріплено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами чи адміністративними, чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) § 47, «Хант проти України» (Hunt v.Ukraine), § 49). У ст. 150 Сімейного кодексу України закріплено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-и) чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.2 ст. 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Як свідчать положення ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з положеннями ст. 170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Аналізуючи наведене, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц, від 17.07.2019 у справі № 642/2754/17. Відповідно до п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 19.11.2019 у справі № 564/2594/18-ц, від 12.03.2020 у справі № 722/1128/18-ц. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28.10.2014 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Матір`ю малолітнього є відповідач [PERSON] , а відомості про батька вказані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. З липня 2018 року відповідач проживала окремо від дитини, а після народження другої дитини знаходилась в комунальному закладі «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Затишна домівка» Запорізької міської ради, який знаходиться за адресою: вул. Таганська, 8, м. Запоріжжя. Участі у вихованні сина не приймала. Висновком служби у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області від 10.05.2019 № 03-21/237 підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , може бути опікуном онука [PERSON] , [INFO] . 01.08.2019 Вільнянським районним судом Запорізької області постановлено рішення про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, призначення [PERSON] опікуном онука строком на 2 роки, а також стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку строком на 2 роки, до [INFO]. Розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації від 24.09.2019 малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. На даний час строк, який зазначено у рішенні, вже минув, мати дитини так і не змінила своє ставлення до дитини, не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, здоров`ям, не вживала спроб повернення дитини. Частинами 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Виконавчого комітету Вільнянської міської ради щодо доцільності відібрання [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, відповідач [PERSON] проживає разом з дитиною [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку сімей, які опинились в складних життєвих обставинах, та під соціальним супроводом Вільнянського міського центру соціальних служб з метою формування засад відповідального батьківства. Старший син, [PERSON] , [INFO] , перебуває під опікою бабусі. Дитина не бажає проживати з матір`ю. Остання не виказувала бажання повернути дитину. У ході соціального супроводу фахівцями центру [PERSON] постійно наголошувалося на створенні комфортних та безпечних умов для виховання та повноцінного розвитку малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Рекомендації фахівців відповідач виконує неохоче. З матір`ю постійно проводиться робота по підвищенню виховного потенціалу. Згідно інформації КНП «Вільнянський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 18.06.2021 № 698, [PERSON] , [INFO] , перебуває на диспансерному обліку у даній установі. Мати дитиною не займається, батьківських обов`язків не виконує. На прийом до лікаря хлопчика постійно приводить бабуся. Питання про стан виконання батьківських обов`язків [PERSON] неодноразово розглядалося на засіданні опікунської ради Вільнянської міської ради. Родині [PERSON] надається постійно послуга соціального супроводу. Виконавчий комітет Вільнянської міської ради, як орган опіки та піклування, беручи до уваги матеріали справи, зважаючи, що мати самоусунулась від виховання сина, злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, в інтересах малолітньої дитини, вважає доцільним відібрання [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Таким чином, судом встановлено, що мати фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням і розвитком дитини не займається, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не переймається її життям, матеріально її не забезпечує, ніякого зв`язку з дитиною не підтримує. Відповідач повністю ухиляється від виховання дитини. Таке ігнорування інтересів дитини, на думку суду, є вагомою підставою для відібрання [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. При цьому, зважаючи на те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , вже відбирався у матері на визначений строк, а саме 2 роки, однак суттєвої зміни у поведінці матері по відношенню до малолітнього сина не відбулося, суд не вбачає підстав для повторного визначення строку відібрання дитини, вважає за доцільне в інтересах дитини відібрати його у матері до повноліття дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 63 ЦК України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Визначено, що фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Згідно з ч. 1 ст. 243 Сімейного Кодексу України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. А за ч. 1, ч. 2 ст. 244 Сімейного кодексу України, опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Враховуючи дослідженні під час розгляду справи докази, суд приходить до висновку щодо можливості призначення опікуном малолітнього [PERSON] , [INFO] , його бабусю, позивача [PERSON] , з якою дитина проживає і яка піклується про свого онука, яка за станом здоров`я та умовами проживання здатна забезпечити онуку достатній рівень життя та виховання. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить з того, що, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 4 ст. 170 Сімейного кодексу України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв`язку з викладеним, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів законними та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто у даному випадку з 04.08.2021. Крім того, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує із відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 908 грн., від сплати яких позивач була звільнена при подачі позову до суду про стягнення аліментів. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved