Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить визнати особистою приватною власністю позивача квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS], та набуту позивачем власність за час окремого проживання з відповідачем [PERSON], у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.03.1990 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Після укладення шлюбу з червня 1993 року позивач разом із відповідачем проживали у її батьків за адресою: [ADDRESS], де позивач був зареєстрований з 08.06.1993 року. З серпня 1996 року шлюбні фактично відносини сторін було припинено у зв'язку із переїздом позивача на постійне місце проживання до м. Києва, при цьому відповідач залишилась проживати у м. Ялта. У 1999 році позивач уклав договір з спільним українсько-російським підприємством «Джемієт» про пайову участь у будівництві - договір № 67/К від 24.04.1999 року. Позивачем за особисті накопичені кошти було повністю сплачено пайовий внесок за цим Договором, внаслідок чого позивач отримав у власність квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS]. Фактично у цей же час, а саме 14.08.2002 року, відповідач за договором купівлі-продажу одноособово набувала у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, подружжям набуто у власність дві квартири, що, на думку позивача, також свідчить про відсутність шлюбних відносин. Крім того, підтвердженням роздільного проживання з відповідачем та відсутності шлюбних відносин позивач вважає рішення Ялтинського міського суду АР Крим від 30.07.1999 року по справі № 2/305 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання позивача втратившим право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], яка належить батькам відповідача. Даним рішенням суду встановлено не проживання позивача в цій квартирі з 1996 року, неприйняття участі в особистому житті, тощо. Підставою звернення позивача з даним позовом до суду став поданий відповідачем у жовтні 2017 року до Ялтинського міського суду позов про розподіл спільно нажитого під час шлюбу майна, а саме: квартири, що розташована за адресою [ADDRESS], яка набута позивачем у власність за час окремого проживання з відповідачем, у зв'язку з припиненням шлюбних відносин, тому позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.05.2018 року підсудність матеріалів позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру визначено Дніпровському районному суду м. Києва. (а.с. 6) 29.05.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (а.с. 45-47) Ураховуючи зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] в [ADDRESS], останню про відкриття провадження у даній справі та про день, час та місце розгляду справи було повідомлено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 49), та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Як убачається з матеріалів справи, 10.03.1990 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу від 10.03.1990 року, актовий запис № 180. (а.с. 20) На підставі рішення Ялтинського міського суду АР Крим від 30.07.1999 року за позовом [PERSON], визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Рішенням суду встановлено, що відповідач [PERSON] виїхав із спірної квартири більше трьох років тому, з жовтня 1998 року в квартирі не з'являвся. (а.с. 26) За даними трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON], [INFO], останній у період з 01.07.1995 року по15.12.2003 року (досліджуваний період) працював на різних посадах підприємств/товариств, розташованих у м. Києві. (а.с. 27-38) 24.04.1999 року між спільним українсько-російським підприємством «Джемієт» та [PERSON] укладено Договір № 67/К про пайову участь у будівництві житлового комплексу за адресою [ADDRESS]. (а.с. 21) Рішенням виконавчого комітету Масандрівської селищної ради АР Крим № 65 від 11.09.2002 року та на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 04.10.2002 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], що також підтверджено Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 18887990 від 20.05.2008 року. (а.с. 22; 23; 24) На підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу АР Крим Єпіфановим Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за № 5273, [PERSON] придбано у власність квартиру [ADDRESS]. (а.с. 25) Відповідно до ст.1 Розділу VII Прикінцеві положення Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають до застосування норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, з огляду на набуття у власність спірної квартири у вересні 2002 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України. Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття, тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно із ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суд може визнати майно, належне кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так и тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об'єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є вимоги позивача [PERSON] про визнання особистою приватною власністю позивача квартири, що розташована за адресою [ADDRESS], та набуту позивачем власність за час окремого проживання з відповідачем [PERSON], вказуючи підставою - придбання позивачем спірної квартири за кошти, що належали йому особисто під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу із відповідачем [PERSON] Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Аналізуючи наявні в справі докази в їх сукупності,

Outcome: dismissed