Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ТОВ «Тревел профешнл груп», фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання недійсним договору про надання туристичних послуг, посилаючись на те, що нею було укладено із фізичною особю-підприємцем [PERSON]., яка діє від імені, під контролем та за дорученням ТОВ «Тревел профешнл груп» Договір на туристичні послуги від 05.02.2014 року №21034025. При оформленні даного Договору позивачу було оголошено, що сплата вартості замовлених туристичних послуг повинна бути проведена до 08 лютого 2014 року за вибором в готівковій чи безготівковій формі розрахунку. Зазначену вартість туру нею було оплачено 08 лютого 2014 року. В той же час для оформлення відповідних документів нею були передані закордонні паспорти громадян України на 4 чоловік, серед яких паспорт для виїзду до іноземної держави на її ім'я - [NUMBER], виданий 8001 органом 25 червня 2004 року зі строком дії до 25 червня 2014 року. Позивач зазначає, що відмовилась від виконання цього договору. Умови договору до цього часу не виконані. Позивач, посилаючись на ст.20 Закону України «Про туризм», ст.ст.207,216, 626, 639 ЦК України, вважає, що Договір ФОП [PERSON] та ТОВ «Тревел профешнл груп» про туристичне обслуговування, який оформлений 05 лютого 2014 року від її імені, але нею не підписаний, повинен бути визнаний недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених в ньому підстав, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надавши суду письмові заперечення, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] також позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, відповідача ФОП [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про туризм» туристичний продукт - попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов'язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об'єктів культури, відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо). Згідно із ст. 5 Закону України «Про туризм» суб'єктами, що здійснюють та/або забезпечують туристичну діяльність (далі - суб'єкти туристичної діяльності), є: туристичні оператори (далі - туроператори) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на тур операторську діяльність; туристичні агенти (далі - тур агенти) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших суб'єктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на турагентську діяльність. Судом встановлено, що 05 лютого 2014 р. з метою оформлення замовлення, а саме обраного туристом туру та подальшого здійснення бронювання туристичних послуг туристичним агентом ФОП [PERSON], діючи відповідно до Агентського договору «Партнерська программа» №12/4276 від 20.11.2013 р., підписаного з туристичним оператором ТОВ «Тревел профешнл груп», було укладено Договір про надання туристичних послуг №21034025 з [PERSON] На виконання умов Договору про надання туристичних послуг №21034025 від 05.02.2014 р. позивачем було здійснено оплату туристичних послуг та передано необхідні документи для оформлення в'їзних документів до Об'єднаних Арабських Еміратів (ОАЕ) та для здійснення бронювання послуг. Зі свого боку туристичним агентом було оформлено замовлення в онлайн системі бронювання туроператора у вигляді заявок №UA21034024 та №UA21034025. Відповідно до заявок турагента туроператором було здійснено бронювання та оплачено комплекс туристичних послуг для чотирьох осіб, до якого входило авіапереліт за напрямком Київ - Дубай - Київ, проживання в готелі, організації оформлення віз, страхування, трансфер. Про придбання таких послуг для позивача та інших трьох осіб свідчать документи, які були надані останньому відповідно до умов договорів до початку подорожі, а саме: електронні візи, ваучери на проживання в готелі, свідоцтва на медичне страхування, електронні квитки. Вказане вище дає підстави стверджувати про належне виконання туроператором та турагентом своїх зобов'язань перед позивачем за договорами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про туризм» туристичний ваучер (путівка) це документ, що підтверджує статус особи, або групи осіб, як туристів, оплату послуг чи її гарантією і є підставою для отримання туристом або групою туристів туристичних послуг. Згідно із ст. 19 Закону України «Про туризм» підставою для отримання туристом або групою туристів обумовлених договором туристичних послуг та документом, що визначає їх статус є туристичний ваучер, зразок якого затверджується Державнимкомітетом України по туризму. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначаються загальні умови, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема до таких відносяться наступні умови: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Слід зауважити, що позивач в позовній заяві підтверджує оформлення договору про надання туристичних послуг, здійснення нею оплати на виконання умов цього договору. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивачем наприкінці червня 2015 р. було подано до Печерського районного суду міста Києва позовну заяву до ТОВ «Тревел профешнл груп» та ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості на підставі Договору про надання туристичних послуг №21034025 від 05.02.2014 p., що підтверджує визнання умов договору позивачем. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Разом із тим, статтею 218 ЦК України, чітко визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків. Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. в 12, де зазначено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981,1055,1059,1107,1118 ЦК тощо. З доданих до матеріалів справи документів вбачається, що умови укладеного договору №21034025 від 05.02.2014 р. сторонами визнавались та виконувались відповідно до порядку встановленого таким договором, жодних вимог щодо зміни окремих положень даного договору сторонами, не вимагалось, що підтверджує вільне волевиявлення сторін при укладанні договору, повне розуміння сторонами змісту таких договорів та наслідки їх укладання. Тобто, у даному випадку, правочин укладений між сторонами відповідає діючому законодавству, а саме зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняла правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власним бажанням, у формі визначеній законом та було спрямовано правочин на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦПК України. Оскільки, відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а позивачем не доведені позовні вимоги, то суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed