Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], прохаючи суд про наступне: визнати договір позики грошових коштів від 28 грудня 2002 року, укладений між ним та [PERSON] на суму 5000000 гривень дійсним; визнати договір позики грошових коштів від 10 січня 2003 року, укладений між ним та [PERSON] на суму у 5000000 гривень дійсним; визнати договір застави нерухомого майна від 10 січня 2003 року, укладений між ним та [PERSON] на домоволодіння по вул. Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську та на земельну ділянку, що розташована під цим домоволодінням, яку передано у заставу за договором позики від 28 грудня 2002 року та договором позики від 10 січня 2003 року на загальну суму 10000000 гривень дійсним; звернути стягнення на предмет застави за договором застави нерухомого майна від 10 січня 2003 року на його користь, шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно домоволодіння по вул. Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську та земельну ділянку під ним по цьому ж договору застави (а.с. 2-3). Ухвалою суду від 03 липня 2014 року до участі у розгляді справи залучено, як третіх осіб без права самостійних позовних вимог, Дніпропетровське міське управління юстиції та Сьому Дніпропетровську державну нотаріальну контору (а.с. 26-27). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 28 грудня 2002 року позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 5000000 гривень для сплати завдатку на придбання будівельних матеріалів для капітального ремонту будинку по вул. Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську, про що той надав письмову розписку. 10 січня 2003 року позичав [PERSON] ще грошові кошти у сумі 5000000 гривень для розрахунків із виконавцями будівельних робіт у будинку по вул. Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську, про що той також надав письмову розписку. У цей же день уклав із відповідачем договір застави, згідно з яким домоволодіння по вул. Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську та земельна ділянка під цим домоволодінням є заставним майном за раніше укладеними між ними договорами позики. Загальну вартість домоволодіння та земельної ділянки вони оцінили у 10000000 гривень. При укладанні усіх трьох договорів відповідач ухилився від їх нотаріального посвідчення з підстав відсутності коштів для оплати послуг нотаріуса та тимчасової відсутності технічної документації на нерухоме майно. За умовами договорів позики, позичальник повинен був повернути кошти у строк до 28 грудня 2006 року, однак, до цього строку коштів не повернув. Наприкінці 2012 року він звернувся до відповідача із вимогою про повернення коштів у сумі 10000000 гривень, або здійснити відчуження заставного майна на його користь. Відповідач відмовився повернути кошти з причин відсутності у нього такої суми, а також відмовився передати у власність заставлене майно, так як договір застави не посвідчений нотаріально. З тих підстав, що відповідач не виконав умов зазначених договорів, не посвідчив їх нотаріально, кошти не повернув, відмовляється передати йому у власність заставлене майно, вважає, що має право на задоволення позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, прохала задовольнити у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні його тексту. Представник відповідача належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але до суду не зявився, письмових заяв та клопотань суду не надав (а.с. 59). Представник третьої особи - Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявилася, звернулася до суду із письмовою заявою про розгляд справи за її відсутності, свого ставлення до позовних вимог не вказала (а.с. 47). Представник третьої особи - Дніпропетровського міського управління юстиції, також у судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, свого ставлення до позовних вимог не вказав (а.с. 51). Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи за відсутності представника відповідача та представників третіх осіб. З цих підстав суд, спираючись на норми ст.ст. 224, 169 ЦПК України, розглянув справу за їх відсутності, у заочному порядку, та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення представника позивача та перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих сторонами письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно з державним актом про право власності на землю серії ДП № Д* 015657, який видано 08 вересня 1998 року Дніпропетровською міською радою, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0540 га по вул.. Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння, яке видано 27 грудня 2002 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] є власником в цілому домоволодіння Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську (а.с. 16). 28 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] надав [PERSON] безвідсоткову позику у 5000000 гривень зі строком повернення до 28 грудня 2006 року (а.с. 24-25, 20). 10 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] надав [PERSON] безвідсоткову позику у 5000000 гривень зі строком повернення до 28 грудня 2006 року (а.с. 22-23, 19). 10 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави, згідно з яким [PERSON] передав [PERSON] у заставу своє майно у вигляді домоволодіння по Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську та земельної ділянки під ним, ціною у 10000000 гривень, для забезпечення виконання договорів позики від 28 грудня 2002 року та 10 січня 2003 року, зі строком дії до 28 грудня 2016 року, згідно з яким заставодержатель набуває: «…права стягнення боргу за рахунок предмету застави, у разі, якщо позика, яка забезпечена заставою, не буде погашена у строк не пізніше 28 грудня 2006 року.», на виконання якого складено акт приймання-передачі майна від 10 січня 2003 року (а.с. 17-18, 21). Нерухоме майно, що належить [PERSON] з 28 грудня 2002 року по 23 березня 2008 року перебувало в іпотеці у ПАТ «Приватбанк» (а.с. 53-55). Судові витрати становлять 3654 гривні (а.с. 1). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; нормами п.п. 2, 6 ч. 2 цієї статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та обовязків може бути визнання правочину недійсним, зміна правовідносин. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчиняться у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), пятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; нормами ч. 2 цієї статті встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), визнання якого судом недійсним не вимагається; недійсним може визнаватися правочин лише у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю; правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 218, ч. 2 ст. 219, ч. 2 ст. 220 ЦК України, суд може визнати дійсним правочин, у разі недотримання сторонами вимог щодо його обовязкової письмової форми, якщо одна зі сторін підтвердили вчинення дії шляхом прийняття її виконання, у разі наявності між ними спору; якщо нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від волі особи; якщо відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення. Нормою ст. 374 ЦК УРСР встановлено, що за договором займу одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальнику) у власність чи в оперативне управління гроші, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму коштів. Згідно з вимогами ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення правочинів є обовязковим лише у випадках, встановлених законом; недотримання у цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність правочину з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу; якщо одна зі сторін повністю чи частково виконала умови правочину, що потребує нотаріального посвідчення, а інша ухилилася від її нотаріального оформлення, суд вправі, на вимогу сторони, що виконала правочин, визнать його дійсним. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 4 ст. 184 ЦК УРСР, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі; договір застави житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений з накладенням заборони (арешту) на житловий будинок; недотримання правил цієї статті тягне за собою недійсність застави. Згідно з правовими позиціями, які викладено в узагальненні Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 13 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочину дійсним», які є узагальненням судової практики з розгляду цієї категорії справ у межах держави, при розгляді спорів про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні врахувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення, чи втрачена така можливість та чи немає інших підстав нікчемності правочину. Також, у звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218, 220 ЦК України; інші вимоги щодо визнання таких договорів дійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, і такі позови задоволенню не підлягають. З наведених норм чинного цивільного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Підставою для визнання дійсним договору застави позивач наводить ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору застави, який, згідно з вимогами чинної на момент його укладення, норми ст. 184 ЦК УРСР, і пізніше, у звязку зі зміною чинного цивільного законодавства України, підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Однак, жодних обєктивних доказів цьому факту, як і жодних доказів тому, що він особисто вчиняв які дії, спрямовані на те, щоб домогтися від відповідача нотаріального посвідчення договору, так як лише за цієї умови такий договір є чинним, суду не надав, а надав тільки копії укладених договорів. Внаслідок не надання суду жодних доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору застави, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги. Підстав для визнання договорів позики дійсними, позивач не наводить взагалі, або ж вважає такими підставами ухилення відповідача від виконання цих договорів та повернення йому позичених коштів. Виходячи з того, що для захисту порушеного права на повернення позивачеві його власності - позичених ним коштів, законом нормою п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, передбачено інші способи, як то примусове виконання обовязку в натурі, примусове стягнення, та з того, що нормами чинного законодавства: параграфу 1 глави 71 ЦК України, такого способу захисту порушеного права, як визнання дійсним договору позики, не передбачено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову також і у цій частині позовних вимог, вважаючи, що позивач повинен захистити своє порушене право лише у визначений законом спосіб - шляхом стягнення боргу з відповідача. На стадії виконання рішення на майно відповідача - домоволодіння по Рибінській, 131 у м. Дніпропетровську та на земельну ділянку під ним, спеціально уповноваженим органом для виконання судових рішень виконавчою службою, обтяжень не накладено, і тому може бути звернуто стягнення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed