Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2016 року звернулась до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно їхнього сина [PERSON], в обґрунтування якого вказано, що відповідач з 2002 року не бере участі у житті сина, не цікавиться та спілкується з ним, не допомагає, аліменти у добровільному порядку не сплачує, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, а син [PERSON], у свою чергу, не має ніяких почуттів до свого батька. У судове засідання позивач не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що позов підтримує у повному обсязі. Представник позивача подав заяву аналогічну за своїм змістом - підтримує позовні вимоги, просить суд задовольнити їх та розглядати без їхньої присутності у засіданні /а. с. 43, 44/. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату, місце розгляду справи повідомлявся. Представник третьої особи Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явилася, про час, дату, місце судового засідання повідомлена належними чином, подала до суду заяву про розгляд справи без присутності представника, підтримуючи позов у частині позбавлення батьківських прав, а щодо стягнення аліментів та їхнього розміру - на розсуд суду, виходячи з інтересів дитини. Окрім того представником третьої особи подано акт обстеження умов проживання від 06.02.2017 та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав /а. с. 38, 40, 41-42/. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом РАГС Ленінського районного управління м. Донецьк 09.01.2001, відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] /а. с. 11/. 06.02.2017 Службою у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] за місцем його реєстрації як внутрішньо переміщеної особи та фактичного проживання, про що складено акт, затверджений начальником Служби [PERSON], та висновок № /а. с. 105/01-320/В-12 від 10.02.2017 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] /а. с. 41-42/. Відповідно до встановлених Службою у справах дітей Печерської РДА у м. Києві відомостей, [PERSON] проживає разом з матір'ю (позивачем) та її чоловіком, з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі - [PERSON] /а. с. 13/. У ході обстеження житлово-побутових умов з неповнолітнім [PERSON] проведено бесіду, у якій він повідомив, що підтримує думку матері про позбавлення відносно нього батьківських прав біологічного батька, оскільки своїм справжнім батьком вважає вітчима. [PERSON] стверджував, що його біологічний батько не виховував його та матеріально не утримував, не телефонував та не приїжджав у гості, не цікавився його успіхами, станом здоров'я, не вітав з святами та днем народження, востаннє він бачив його більше ніж п'ять років тому. Проведеною Службою у справах дітей Печерської РДА у м. Києві перевіркою та складеним актом обстеження житлово-побутових умов сім'ї, в якій проживає неповнолітній [PERSON], встановлено, що матір'ю та вітчимом для нього створені всі необхідні умови для його здорового та всебічного розвитку, відповідно до віку [PERSON]. Комісія з питань захисту прав дитини Печерської РДА у м. Києві дійшла висновку, що батько свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками по відношенню до сина, ухиляється від участі у вихованні, не цікавиться його життям, успіхами, та здоров'ям, не утримує матеріально та не проявляє необхідну турботу до нього. Окрім того, зазначено у висновку, що через небажання батька, [PERSON] обмежений у своїх можливостях вільного пересування за межі країни та має проблеми медичного характеру, для вирішення яких необхідно згода обох батьків, а він не може отримати від батька такого дозволу на виїзд та згоди. Відповідно по приписів частини 1 ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30.03.2007 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до частини 1 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. За частиною 3 ст. 164 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Також, при вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дітей є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім'ї та людей, з якими він перебуває у родинному зв'язку. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов'язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв'язку між батьками й дитиною (кровний зв'язок між батьками та дитиною або зв'язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у пункті 17. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітнього сина, тому є доцільним позбавити його батьківських прав відносно останнього, проте це не звільняє відповідача від обов'язку матеріально забезпечувати сина до досягнення останнім повноліття або, якщо він продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України. Тому судом позов задовольняється частково, а зокрема у частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину присуджується стягнення з відповідача у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.12.2016 і до 10.12.2018 - дати досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial