Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач, [PERSON], у липні 2017 року звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в якому просить: - визнати незаконною відмову Міністерства економічного розвитку і торгівлі України змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з посади директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку»; - змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з посади директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку»: вважати [PERSON] таким, що звільнений 18 травня 2017 року за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку»; - стягнути із Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 551,00 грн., - стягнути із Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6 270,99 грн., - стягнути із Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 14 285, 73 грн., - стягнути із Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь [PERSON] вихідної допомоги - 4685 грн., - стягнути із Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що він працював на посаді директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку». 17.12.2015 року Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято наказ №1687, яким вирішено ліквідувати державну бюджетну установу «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку». В подальшому наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 04.03.2016 року №382 процедуру ліквідації було продовжено до 29.04.2016 року. Однак, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України позивача не було звільнено з посади директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» на підставі пункту 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а саме, у зв'язку з ліквідацією. У зв'язку з цим, 28.04.2017 року позивачем було направлено на адресу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України заяву про звільнення його з займаної посади директора на підставі наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 17.12.2015 року та від 04.03.2016 року, а саме наказів про ліквідацію. Однак, наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 18.05.2017 року №96-к його було звільнено з посади директора за власним бажанням. В подальшому, позивачем 19.05.2017 року було направлено на адресу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України лист з проханням скасувати даний наказ. Однак, листом від 12.06.2017 року Міністерством економічного розвитку і торгівлі України йому було відмовлено в зміні формулювання причини звільнення. Позивач вважає, що в наказі вказана неправильна підстава звільнення його з посади, а сам наказ винесено з порушенням вимог чинного законодавства. Крім того, позивач вказав, що йому тривалий час взагалі не виплачувалась заробітна плата, а також не було здійснено жодних виплат у день звільнення - 18.05.2017 року, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку. Також, позивач зазначив, що внаслідок неправомірних дій з боку відповідача йому було завдано моральну шкоду. Тривала невиплата заробітної плати, а також відсутність жодних виплат в день звільнення, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення матеріальних потреб своєї сім'ї. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належно. В своїх заперечення на позов від 23.08.2017 року представник Міністерства економічного розвитку і торгівлі України просить відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, повно та всебічно з'ясувавши обставини в справі, об'єктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, приходить до висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що Міністерством економічного розвитку і торгівлі України від 17.12.2015 року було прийнято наказ №1687 «Про ліквідацію державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку». 04.03.2016 року Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято наказ №382 «Про продовження процедури ліквідації державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку». 28.04.2017 року позивач звернувся до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з заявою №02-10/19, в якій просив звільнити його з займаної посади директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» на підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 17.12.2015 року №1687 та наказу від 04.03.2016 року №382, оскільки згідно п. 14 положення про державну бюджетну установу «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» управління Центром здійснюється директором, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління в установленому законодавством порядку. Наказом №96-к від 18.05.2017 року позивача звільнено з посади директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» 19 травня 2017 року за власним бажанням, стаття 38 Кодексу законів про працю України. Листом №02-10/22 від 19.05.2017 року позивач звернувся до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з проханням скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 18.05.2017 року №96-к та провести процедуру його звільнення в порядку, передбаченому статтею 40 пункту 1 Кодексу законів про працю України. У відповідь Міністерство економічного розвитку і торгівлі України надіслало лист, яким повідомило, що звільнення працівника відповідно до статті 40 Кодексу законів про працю України здійснюється за ініціативою роботодавця та не передбачає письмового повідомлення працівника про бажання розірвати трудовий договір. Також зазначено, що оскільки позивач виявив бажання звільнитися, про що повідомив письмово, тому його було звільнено за власним бажанням, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України, тому Міністерство економічного розвитку і торгівлі України не вбачає підстав для скасування наказу від 18.05.2017 року №96-к. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40,41 КЗпП України. Згідно з п. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, згідно з положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Як зазначалось вище, на підставі наказу №1687 від 17.12.2015 року «Про ліквідацію державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» було почато процедуру ліквідації цієї бюджетної установи, а наказом №382 від 04.03.2016 року «Про продовження процедури ліквідації державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» було продовжено процедуру ліквідації. Отже, підстава, за якою позивача повинно було бути звільнено з посади - це саме ліквідація бюджетної установи, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у випадку, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2ст.235 КЗпП). Одночасно суд визнає працівника звільненим за п.1ст.40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Аналогічні роз'яснення містить пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43 Конституції України, ст. 115 КЗпП України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Також, згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 10 000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, через перебування у важкому матеріальному стані та, виходячи із принципів розумності і справедливості, вважає за можливе задовольнити позов в цій частині частково - в розмірі 2000 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1600 грн.

Outcome: partial