Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство «Альфа - Банк», звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитними договором №793 від 6 червня 2006 року в розмірі 69 773, 50 доларів США, та встановити подальші нарахування відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відповідно до п.10 ст. 265 ЦКУ, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа - Банк» та [PERSON] 6.06.2006 року було укладено кредитний договір № 793 за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 97 000,00 доларів США, терміном погашення відповідно до графіка погашення по грудень 2026 року, а відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки в строки, встановлені кредитним договором. Банк взяті на себе зобов`язання по кредитному договору виконав в повному обсязі, у той час як [PERSON] обов`язок щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконує, про що свідчить наявна заборгованість за кредитним договором, яка станом на 20.04.2021 року складає 69 773, 50 доларів США. Крім того з метою забезпечення виконання кредитного договору від 06.06.2006 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. Оскільки у кредитних правовідносинах відповідачі діють як солідарні боржники, позивач просить стягнути з останніх заборгованість по сплаті тіла кредиту у зв`язку з не виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором боржником. Розгляд справи проводився за правилами загального позовного провадження. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у змісті позовної заяви та зазначила, що позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності та позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з невиконанням свої зобов`язань по кредитному договору. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволені заявлених позовних вимог в повному обсязі, а саме у зв`язку з тим, що позивачем пропущено строки позовної давності, а також те, що позивачем не надано розрахунку заборгованості. Представник відповідача [PERSON] , що представляє інтереси відповідача [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а саме у зв`язку з тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач намагався стягнути кредитну заборгованість на підставі виконавчого напису нотаріуса, що був виданий 31.10.2017 р. на підстави якого було відкрито виконавче провадження та дана обставина змінила порядок, умови та строк дії кредитного договору, а так -як до суду позивач звернувся 19 травня 2021 р. то останнім були пропущені строки позовної давності. Вказана позиція була підтримана в судовому засіданні відповідачами [PERSON] та [PERSON] та її представником. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що між АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа - Банк» та [PERSON] 6.06.2006 року було укладено кредитний договір № 793 за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 97 000,00 доларів США, терміном погашення відповідно до грфіка погашення по грудень 2026 року, а відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки в строки, встановлені кредитним договором. Банк взяті на себе зобов`язання по кредитному договору виконав в повному обсязі, у той час як [PERSON] обов`язок щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконує, про що свідчить наявна заборгованість за кредитним договором, яка станом на 20.04.2021 року складає 69 773, 50 доларів США. Крім того з метою забезпечення виконання кредитного договору від 06.06.2006 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №04/П - 1053. Відповідач [PERSON] обов`язок щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконував, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, 31.10.2017 р. приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. було видано виконавчий напис щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 06.06.2006 р. №793, укладеного між АТ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] , що виникла за період з 1.12.2015 р. по 12.09.2017 р., а саме: строкова заборгованість в розмірі 42 864 долари США; прострочена заборгованість 26 909, 50 доларів США ; строкова заборгованість по нарахованих % в розмірі 596, 95 доларів США; прострочена заборгованість по нарахованих % в розмірі 45 469,10 доларів США, а всього загальна сума заборгованості складала 115 839, 55 доларів США. За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України, відповідач не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним взятих на себе за договором зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, оскільки банк звертався до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором №793 від 6 червня 2006 року та на підставі виконавчого напису нотаріуса від 31.10. 2017 р. ( реєстровий номер 25460) задоволені кредитора вимоги та стягнуто з боржника [PERSON] 115839, 5 доларів США. Банк, як кредитор, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Виконавчий напис засвідчує такі зміни. При цьому, право банку нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредиту, оскільки пред`явленням такої вимоги банком змінено строк кредитування, тобто з цього моменту строк кредитування сплив. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна даність встановлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Тобто, позовна давність може бути встановлена лише, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог вони не підлягають задоволенню за необґрунтованістю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності. (Висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 754/347/16-ц). В судовому засіданні відповідачами фактично не оспорювалася сума заборгованості по кредитному договору, зазначаючи, що банк не надав відповідних розрахунків заборгованості. Статтею 262 ЦК України визначено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. ( п. 4 ст. 129 Конституції України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної в зв`язку зі спливом строку позовної давності.. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed