Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2018 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивувала тим, що з 19 жовтня 2007 року перебуває у шлюбі з відповідачем. За час перебування у шлюбі [INFO] року у сторін народилась дитина - син [PERSON] Однак, спільне життя не склалося, через різні погляди на життя та сім'ю, відсутність взаєморозуміння у подружньому житті. Позивач не бажає продовжувати подальше спільне життя. Вказала, що вони з відповідачем не ведуть спільний побут, спільне господарство та не підтримують шлюбні стосунки з лютого 2016 року, а тому подальше спільне проживання та збереження шлюбу вважає неможливим та суперечить її інтересам. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року провадження у справі відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. У судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити та розгляд даної справи проводити за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, однак надав заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив суд їх задовольнити та розгляд даної справи проводити за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини. У відповідності до ч. 1, ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Сторони перебувають у шлюбі з 19 жовтня 2007 року, що був зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 2241. Від спільного шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. З пояснень позивача вбачається, що на момент розгляду справи ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено з лютого 2016 року, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини у сторін немає. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що сім'я даного подружжя розпалась остаточно, призначення терміну на примирення не потребує, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, крім того, сторони категорично наполягали на розірванні шлюбу, у зв'язку із чим, шлюб слід розірвати. На підставі ст.ст. 21, 24, 110-112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved