Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS] внаслідок відсутності без поважних причин за місцем реєстрації понад строки, встановлені законодавством, та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що позивачу на праві власності належить будинок [ADDRESS] згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2012 року. У будинку зареєстровано четверо осіб: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] - племінник, [PERSON] - колишня дружина племінника, [PERSON] - син племінника. Відповідач зареєстрований в належному позивачу на праві власності будинку 30 січня 2018 року, не проживає в будинку з листопада 2018 року, проживає у своїх батьків за адресою [ADDRESS] . Шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області (справа № 438/678/18, провадження № 2/438/328/2018) від 02 жовтня 2018 року. Відсутність відповідача за місцем реєстрації підтверджується актом, складеним депутатом Східницької селищної ради Партоляком Т.В. від 30 червня 2020 року, та може бути підтверджена і показами свідків, які брали участь в обстеженні будинку та складанні вказаного акту. Хоча відповідач у квартирі й не проживає, позивач змушена оплачувати комунальні послуги та плату за обслуговування з розрахунку на усіх зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Участі в оплаті цих платежів відповідач не бере, добровільно знятися з реєстрації за адресою [ADDRESS] він не бажає. Позивач вважає, що відповідач право на користування у вказаному приміщенні втратив, так як не проживає в будинку понад терміни, встановлені ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, та з урахуванням ст.ст.317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу України. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 09.09.2020 було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). Позивач [PERSON] у судовому засідання позов підтримала, дала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у позові, позовні вимоги вважає необґрунтованими. Відповідач надав покази, аналогічні змісту його відзиву на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначив, що відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки у спірному будинку зареєстрований у встановленому законом порядку, проживав і має намір там проживати, а отже, у законний спосіб набув право користування жилим приміщенням і з поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні, а саме: через конфлікти та суперечки з позивачкою [PERSON] і колишньою дружиною [PERSON] . У спірний будинок він з сім`єю - дружиною [PERSON] та сином [PERSON] , 2012 року народження вселилися у 2016 році зі згоди його батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Це був батьків будинок, оскільки він його побудував за свої кошти. У позивачки є два інші будинки в селищі Східниці, спірний будинок позивачка не будувала і в ньому ніколи не проживала. Не зважаючи на те, що в жовтні 2018 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, він постійно проживав у спірному будинку до початку червня 2020 року, постійно сплачував за комунальні послуги, оскільки рахунки приходили на його покійного батька [PERSON] (відповідач думав, що його батько є власником будинку). На початку червня 2020 року колишня дружина вчинила скандал, викликала поліцію, на нього склали адміністративний протокол за фактом вчинення домашнього насильства, хоча він жодних протиправних дій щодо своєї колишньої дружини не вчиняв. Вказаний конфлікт був спровокований спеціально, щоб його фактично вижити з батьківського будинку. Після цього конфлікту позивачка разом з колишньою дружиною поміняли замки у будинку і він не має можливості потрапити в будинок. У будинку є його особисті речі, майно, яке було набуто ним спільно разом з колишньою дружиною, зокрема, меблі, побутова техніка, посуд тощо. Тільки після отримання з суду позовної заяви з додатками йому стало відомо, що позивачка фактично обманним шляхом оформила на себе право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення суду від 21 червня 2010 року як на самочинне будівництво, при тому, що будинок побудований його покійним батьком за його особисті кошти -він все життя був на заробітках. Відповідач готує апеляційну скаргу на вказане рішення суду. Відтак, відповідач вважає, що немає жодних підстав для того, щоб визнавати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] , оскільки: в будинку він не проживає з червня 2020 року через перешкоди, які чинить йому позивач, оскільки вона поміняла замки у вхідних дверях; він сплачує комунальні послуги; у будинку залишилося майно, яке є спільною власністю з колишньою дружиною [PERSON] , іншого житла у нього немає; акт обстеження побутових умов від 30.06.2020 не є належним, допустимим та достовірним доказом згідно вимог процесуального права, оскільки складений невідомими особами. Вислухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2012 року, виданим виконавчим комітетом Східницької селищної ради, зареєстрованим Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», копія витягу про Державну реєстрацію прав від 21 жовтня 2012 року номер 35927122, реєстраційний номер 37941012, номер запису 752 в книзі 7. З копії будинкової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] , крім позивача [PERSON] , зареєстровані також відповідач [PERSON] - племінник позивача, [PERSON] - колишня дружина відповідача, [PERSON] - син відповідача. Відповідач [PERSON] з листопада 2018 року та на момент розгляду вказаної справи не проживає у вищевказаному будинку. Відсутність відповідача за місцем реєстрації з 2018 року підтверджується також копією акту, складеного депутатом Східницької селищної ради Партоляком Т.В. від 30 червня 2020 року за участю свідків [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, відсутність відповідача за місцем реєстрації з 2018 року підтверджується також показами в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] показав, що проживає по сусідству з позивачем на [ADDRESS] і йому відомо, що відповідач [PERSON] близько року не проживає в будинку [ADDRESS] . Відповідач часто приїжджав до вказаного будинку, забирав сина та ввечері його привозив. Були випадки, що відповідач випивав та дебоширив. Свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству з позивачем на [ADDRESS] і їй відомо, що відповідач [PERSON] близько двох років не проживає в будинку [ADDRESS] . Відповідач періодично приїжджає. Востаннє він проживав у вказаному будинку у червні 2020 року. При цьому, суд не приймає твердження відповідача про те, що вищевказаний акт обстеження побутових умов від 30.06.2020 не є належним, допустимим та достовірним доказом, як підставу для відмови в позові. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Вищевказаний акт від 30.06.2020 відповідає вимогам, встановленим нормами ЦПК України, та разом з іншими доказами у справі підтверджує наявність обставин справи, які входять до предмета доказування. Зокрема, щодо відсутності відповідача за місцем реєстрації протягом певного періоду. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд дійшов висновку, що позивач належними і достатніми доказами довела підставність своїх вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування належним їй на праві власності житловим приміщенням. Натомість відповідач жодних доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували обставини, зазначені ним у відзиві, суду не подав. Зокрема, відповідач посилався на наявність у нього перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням у зв`язку з конфліктами та суперечками з позивачкою [PERSON] і його колишньою дружиною [PERSON] . Однак в порушення вимог ст.81 ЦПК України відповідач не надав доказів на підтвердження зазначених обставин. Відповідач не довів існування таких перешкод та його наміру вселитися в спірний будинок, наявність звернень до правоохоронних органів в період з 2018 року по 2021 рік з приводу існування перешкод у вселенні в будинок. Також відповідач не надав жодних доказів щодо виконання ним обов`язку щодо утримання житла та сплати за комунальні послуги, про що він зазначав у відзиві. Відповідачем не надано доказів того, що він цікавиться спірним житлом. Суд встановив, що відповідач не проживає в будинку ( [ADDRESS] ) за місцем реєстрації тривалий час, зокрема, з 2018 року, тому суд вважає, що відповідач є таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу в користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За встановлених обставин, оскільки відповідач не проживає у будинку за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, тому відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України є підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . При зверненні до суду з позовом позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору.

Outcome: approved