Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулася із позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості та пені по аліментам, обґрунтовуючи свій позов тим, що на підставі виконавчого листа № 207/3115/16-ц від 24.11.2016 року виданого Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська було відкрито виконавче провадження по стягненню з відповідача на мою користь аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку що місячно до досягнення нашим сином, [PERSON] ([INFO].), трирічного віку. Відповідач без поважної причини щомісяця не сплачував аліменти, покладені на нього рішенням суду у зв'язку із чим утворилася заборгованість в сумі 22909,38 грн. (станом на 05.05.2018 року) та пеню в сумі, що не перевищує розмір заборгованості в сумі 22909,38 грн. Відповідач належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи та не дивлячись на численні заяви про відкладення розгляду справи і особисті зобов'язання з'явитися до суду, до суду не з'явився та доказів про поважність причин своєї неявки суду не надавав. Представник відповідача адвокат [PERSON] повторно до суду не з'явилася, була належним чином повідомлена про судовий розгляд справи, доказів про поважність причин неявки суду не надала. Позивач до суду не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності та проти заочного порядку розгляду не заперечувала. Представник позивача адвокат [PERSON] до суду з'явився, позов підтримав в частині вимог щодо стягнення пені в сумі 22909,38 грн., та у зв'язку із повторною неявкою відповідача з неповажних причин, просив справу розглядати у заочному порядку. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано причини неявки відповідача неповажними, а також визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: approved