Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до [PERSON] про тлумачення правочину, зокрема, розписки від 31 грудня 2013 року. У ході судового розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та з урахуванням уточнених позовних вимог остаточно просив витлумачити: Чи є розписка від 31 грудня 2013 року укладеним письмовим договором купівлі-продажу, відповідно до умов, викладених письмово? Чи відповідає даний договір умовам договору купівлі-продажу нерухомого майна (з огляду місця, предмету, ціни, порядку здійснення розрахунків)? Чи відповідає даний договір загальним вимогам, які притаманні договорам купівлі-продажу з огляду на те, що він не був нотаріально посвідчений? Чи позивач виконував, у якому обсязі і які дії вчинив на виконання такого договору? В обґрунтування вимог позивач вказував, що 31 грудня 2013 року між ним та [PERSON] було складено розписку, в якій зазначено, що він придбав у [PERSON] належне йому майно по провулку Цегельному, 1 в м. Тернополі. Однак, не провів з ним повного розрахунку на суму 41000 доларів США. Дана розписка не була посвідчена нотаріально. У 2015 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення 41000 доларів США згідно оспорюваної розписки від 31 грудня 2013 року. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 07 липня 2015 року позов [PERSON] задоволено та стягнуто з нього 41000 доларів США. Вважає, що дана розписка від 31 грудня 2013 року не є борговою розпискою щодо позики грошей. Крім того, у подальшому договір купівлі-продажу нерухомого майна, про який згадано у розписці, між ними укладено не було, а тому будь-яких взаємних прав та обовязків між ними не існує. Попередньо, 30 грудня 2013 року, між ними було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 35/100 належних [PERSON] часток нежитлового приміщення по провулку Цегельному, 1 в м.Тернополі та земельної ділянки площею 0,0258 га. Проте, згідно умов договору позивачем було здійснено повний розрахунок за придбане нерухоме майно. Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов та тлумачити зміст існуючої розписки від 31 грудня 2013 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON] згідно уточнених позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, зіславшись доводи, викладені у позові. Вказав, що відповідно до розписки 31 грудня 2013 року кошти були передані в рахунок укладення нового усного договору купівлі-продажу, який фактично не був укладений у формі, встановленій законом. Зокрема, [PERSON] не було передано ніяке майно, а тому розписка від 31 грудня 2013 року не може створювати для нього жодних прав та обовязків. Представник відповідача проти позову заперечив, вважає його необґрунтованим і безпідставним. Судом досліджено надані сторонами докази: 31 грудня 2013 року [PERSON] написав розписку, в тексті якої зазначено, що він придбав у [PERSON] землю і приміщення за адресою провулок Цегельний, 1 згідно договору купівлі-продажу і недорозрахувався в сумі 44710 доларів США. Зобовязався розрахуватись у повному обсязі до кінця 2014 року (а.с. 4). На зазначеній розписці міститься запис про те, що борг станом на 20 травня 2014 року становить 41000 доларів США. Як убачається з договору купівлі-продажу 35/100 часток приміщення, укладеного 30 грудня 2013 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем, продавець передав у власність покупця 35/100 часток з належних продавцю 59/100 часток нежитлового приміщення виробничо-складського приміщення за адресою провулок Цегельний, 1. Продаж вчинено за 548740 гривень. У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення 41000,00 доларів США, що еквівалентно 646570 гривень, посилаючись на те, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року відповідач придбав у нього частину нежитлового приміщення і не доплатив 44710 доларів США, що підтверджується розпискою від 31 грудня 2013 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року залишено без змін. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи за зверненнями фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком, за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Положеннями ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 2 ст. 1047 передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналізуючи вищенаведені вимоги Закону, суд вважає, що розписка не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, а отже тлумаченню відповідно до положень ст. 213 ЦК України не підлягає. Крім того, зі змісту розписки від 31 грудня 2013 року встановлено, що вона містить лише посилання на те, що [PERSON] придбав у [PERSON] землю і приміщення по провулку Цегельному, 1 в м. Тернополі згідно договору купівлі-продажу і недорозрахувався в сумі 44710 доларів США. Зобовязався розрахуватись в повному обсязі до кінця 2014 року. Натомість, за положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а таких умов розписка не містить. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 203 ЦК, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з вимогами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір купівлі-продажу оформлюється відповідно до статті 655 ЦК України, де одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В силу вимог ст. 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Положеннями ст. 210 ЦК встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Таким чином, вимоги позивача щодо тлумачення змісту розписки від 31 грудня 2013 року про те, чи є ця розписка укладеним письмовим договором купівлі-продажу, чи відповідає даний договір умовам договору купівлі-продажу нерухомого майна та загальним вимогам, які притаманні договорам купівлі-продажу, виходять за межі компетенції суду, оскільки вимоги щодо форми укладення договору-купівлі продажу нерухомого майна встановлені положеннями Цивільного кодексу та тлумаченню судом не підлягають. Встановлено, що оспорювана розписка від 31 грудня 2013 року не посвідчена нотаріально і, відповідно, не здійснено її державну реєстрацію. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220, ст. 216 Цивільного кодексу України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним та жодних юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, не створює. Також, ст. 213 ЦК України передбачає тлумачення змісту правочину, а не виконання його сторонами. Тому позовні вимоги про тлумачення розписки в частині, чи виконував позивач, в якому обсязі, та які дії вчинив на виконання розписки від 31 грудня 2013 року, не ґрунтуються на вимогах чинного цивільного законодавства. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про тлумачення розписки від 31 грудня 2013 року слід відмовити. Відповідно до ст. ст. 202, 203, 209, 210, 213, 509, 626, 638, 657, 1046, 1047 ЦК України,

Outcome: dismissed