Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулись до суду з позовом про усунення перешкод власнику у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю, в якому просить усунути [PERSON] , [INFO] , перешкоди в праві власності на 9/50 частин будинку [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . В позовній заяві позивач вказала, що відповідачка у справі [PERSON] , [INFO] , уродженка села Старобогданівка Михайлівського району Запорізької області є її невісткою. 21.02.2004 син позивача - [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі у відділі реєстрації актів цивільного стану Хортицького районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 41. На день подання позову у провадженні Ленінському районному суді м. Запоріжжя на розгляді перебуває позов сина позивача до відповідачки про розірвання шлюбу.Згідно договору дарування № 2069 від 18.04. 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. позивач є власницею 9/50 частин житлового будинку [ADDRESS] . 14.08.2008 року позивач зареєструвала [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , але з серпня 2018 року [PERSON] в будинку не проживає, її особистих речей в будинку не має, що підтверджується складеним актом про непроживання. В будинку наразі проживає син позивача та його двоє неповнолітніх дітей. Місце проживання відповідачки позивачеві не відоме. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачки у належному позивачеві будинку чинить перешкоди у праві власності на нього, оскільки для неї на цей час важко нести витрати за відповідачку по вказаному будинку, [PERSON] більше року без поважних причин не проживає у належному позивачеві будинку, а до 2018 року користувалась вказаною частиною будинку за згоди позивача, проте добровільно не користується вказаним житлом більше року, позивач вважає, що відповідач втратила право користування житлом, яке належить позивачеві на праві власності. Ухвалою суду від 02.03.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.06.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд по суті. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник позивача - адвокат Жидкова Л.І. в судовому засіданні в інтересах свого довірителя позовні вимоги підтримала. Зазначила, що рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27.04.2021 шлюб між відповідачкою та сином позивача розірвано, рішення суду набрало законної сили, а отже відповідач не є членом сім`ї позивача, не користується житлом, яке на праві власності належить позивачеві, без поважних причин, а тому є підстави для задоволення позову. Відповідач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток за за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Третя особа - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням змісту статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого: Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 9/50 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.13-16). З технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] встановлено, що 9/50 частин житлового будинку [ADDRESS] фактично складають квартиру [ADDRESS] (а.с. 45-58). З 14.08.2008 року відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11, зворот, 28, 60-61). [PERSON] з 21.02.2004 перебувала у шлюбі з [PERSON] - сином позивача (а.с. 11, зворот). Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27.04.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що при зверненні з позовом про розірвання шлюбу [PERSON] зазначав, що не веде спільне господарство та не проживає з [PERSON] з серпня 2018 року (а.с.86-87). Рішення суду набрало законної сили. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27.03.2020 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). 12.01.2021 [PERSON] , яка мешкає в [ADDRESS] , [PERSON] , який мешкає за адресою [ADDRESS] , підписи яких підтверджено головою квартального комітету №41, склали акт обстеження частини будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , , про те, що в частині житлового будинку, який належить [PERSON] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2006 року народження. [PERSON] зареєстрована у вказаному будинку, але з серпня 2018 року в будинку не проживає, її особистого майна в будинку немає (а.с. 17). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює разом з [PERSON] , вони підтримують приятельські стосунки, у зв`язку з чим він іноді буває у [PERSON] вдома, приблизно раз на місяць. Будинок [ADDRESS] належить матері [PERSON] .В будинку [PERSON] проживає з двома дочками. З колишньою дружиною [PERSON] [PERSON] він також знайомий, але її бачив давно, приблизно три роки тому. Коли приходить до будинку, бачить дівчачі речі, які належать донькам [PERSON] , речей відповідачки в будинку не бачив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що будинок [ADDRESS] належить його матері - позивачу у справі. У вказаному будинку проживає він та дві його неповнолітні доньки. Відповідач є його колишньою дружиною, з якою з 2018 року він не проживає, оскільки вона виїхала за кордон на заробітки. При цьому, він її декілька разів просив повернутися та жити з сім`єю, на що вона постійно відповідала відмовою. Коли вона приїжджає з-за кордону, він іноді з нею бачиться, але вона не залишається жити в будинку, а винаймає житло. В останній раз, коли вона була в Запоріжжі - в квітні-травні, він з нею бачився, повідомив, що шлюб між ними розірвано, проте причиною зустрічі був той факт, що через наявність заборгованості по аліментам, вона не могла виїхати за кордон. Вказав, що інколи вона бачиться з доньками, проте він змушений був звернутися з позовом про стягнення аліментів, а потім і з позовом про розірвання шлюбу, оскільки зрозумів, що збереження шлюбу не можливе. На питання суду повідомив, що відповідачці перешкод у користування будинком ніхто не чинить, вона житло залишила добровільно. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу Українита статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, а саме: будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивача, з 2018 року не проживає в будинку та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування належним на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved