Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Згідно уточнених позовних вимог від 20.11.2017 позивач [PERSON] просила визнати недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини від 09 червня 2015 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер [NUMBER] , видане державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори 14 березня 2016 року [PERSON] , яким посвідчено її право на земельну ділянку площею 3,8121 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] , яка знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, Браїлівська селищна рада, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №2-415, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28807574 від 18 березня 2016 року та запис про право власності за номером 13753613; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Жмеринською районною державною нотаріальною конторою 16 травня 2016 року [PERSON] , яким посвідчено її право на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за [NUMBER] та скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок; стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати - оплату правової допомоги адвоката. Стислий виклад позицій позивача та заперечень відповідача та третьої особи. Позивач вказала, що вона з 14 липня 1996 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частини житлового будинку та земельної ділянки площею 3,8121 га. Вказаний будинок з господарськими спорудами вони збудували під час шлюбу за спільні кошти та спільною працею, який значився за адресою: [ADDRESS] та належав їм на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок. Від 16 лютого 2016 року поштова адреса будинку змінена і будинок значиться за такою адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка площею 3,8121 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно. Спадкоємцями померлого є вона та їхні із спадкодавцем дочки - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Спадщину вона прийняла, оскільки постійно проживала із спадкодавцем. Також спадщину прийняла дочка [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Звернувшись до нотаріуса, вона довідалась, що все майно покійного успадкувала дочка [PERSON] на тій підставі, що вона відмовилась від спадщини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16 травня 2016 року державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори, інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач успадкувала будинок в цілому, тобто їй належить право власності на увесь будинок. Також згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 березня 2016 року державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори, відповідач успадкувала земельну ділянку площею 3,8121 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] , яка знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, Браїлівська селищна рада. Вказані свідоцтва про право на спадщину за законом є недійсними з таких підстав. Право на житловий будинок було набуто спадкодавцем під час їхнього шлюбу, тому має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя, тобто на 1/2 частину будинку, який не входить до складу спадщини. Тому до складу спадщини, яка відкрилась після смерті спадкодавця, входить лише 1/2 частина житлового будинку та земельна ділянка. В матеріалах спадкової справи міститься заява від 9 червня 2015 року від її імені, в якій вказано про те, що вона « ..спадщини, що залишилась після мого чоловіка [PERSON] не прийняла і на неї не претендую». Однак це не відповідає дійсності. Спадщину вона прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця поживала разом з ним у спірному будинку. В заяві не вказано, що вона відмовилася від спадщини, а тим більше не зазначено, що вона відмовилась від спадщини на користь [PERSON] . Дійсно вона вказала, що не претендує на спадщину чоловіка, але таке сталося тому, що відповідач умовила її так зробити. Вона обіцяла і запевняла її, що буде здійснювати за нею догляд, оскільки вона є інвалідом першої групи, похилого віку та постійно хворіє. Однак відповідач її обманула і не дотримується домовленості щодо її догляду, а син відповідача [PERSON] виганяє її з будинку, каже, що весь будинок належить відповідачу і що він буде продаватись. В заяві вказано, що їй роз`яснено зміст ст. 1272 ЦК України та зміст ст. 60 ЦК України і що від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності вона відмовляється. Але їй ніхто зміст вказаних статей не роз`яснював, про що в них йдеться вона не знає, ніхто їй не пропонував отримати свідоцтво про право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя та вона від вказаного свідоцтва не відмовлялась. Таким чином порушені її права та законні інтереси на спадщину після смерті чоловіка підлягають судовому захисту. Позивачі ( правонаступники) [PERSON] , [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позові. Зазначили, в матеріалах спадкової справи до майна померлого [PERSON] містяться їх письмові заяви про відмову від спадщини, які не відповідають за змістом поданій ними до Браїлівської селищної ради заяви, якою фактично вони відмовлялись від спадщини після смерті батька на користь своєї матері [PERSON] Зазначили, що підпис на посвідченій секретарем Браїлівської селищної ради заявах належить їй. Вважають порушеними оспорюваними правочинами та свідоцтвами про право на спадщину власних прав щодо можливості прийняття ними у спадок в рівних частинах з відповідачем спадщини, яка відкрилась після смерті батька. Заяви про прийняття спадщини після смерті батька не подавали, та спадщини, яка відкрилась після його смерті у встановленому порядку не прийняли. Згодом подали заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали та просила відмовити в їх задоволенні в зв`язку з безпідставністю. Пояснили, що позивачі, які не подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та не вчинили інших дій стосовно продовження строку на прийняття спадщини, не є спадкоємцями, які прийняли спадщину, що відкрилась після смерті їх батька, відтак їх права щодо даної спадщини не є порушеними, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову. Також їх мати - [PERSON] відмовилася від спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , також відмовилася отримувати свідоцтво про право власності на 1/2 частку в майні подружжя (на будинок), і оскільки [PERSON] був титульний власник будинку, то відповідач [PERSON] успадкувала після смерті батька його в цілому. Між [PERSON] та [PERSON] не укладався договір довічного утримання, однак остання доглядала та утримувала свою матір одна, мати залишилась жити в спірному будинку до смерті. [PERSON] оформила документи на будинок та займалася його ремонтом за свій кошт. Також просила стягнути з позивачів на користь відповідача понесені останньої витрати із надання професійної правничої допомоги в сумі 7000 грн. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус Жмеринської районної нотаріальної контори Вінницької області Суська С.В. в судовому засіданні вказала, що всі дії як відповідачем так і третьою особою по відношенню до позивача та були здійснені вірно, а тому просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] Підтримала подані до суду заперечення. Історія справи. 29.09.2017 позивач звернулася з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. 26.12.2017 заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області позов задоволено частково. 26.03.2018 ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.12.2017 скасовано. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 03.04.2018 на підставі протоколу автоматизованого розподілу дана справа розподілена судді Заярному А.М. 04.04.2018 ухвалою судді позовна заява прийнята до розгляду. Справа призначена до судового розгляду на 23.04.2018. 23.04.2018 справу було знято з розгляду. 29.05.2018 розгляд справи було відкладено для можливого укладення мирової угоди. [INFO] померла первісний позивач у справі [PERSON] (а.с.187, 198). 08.08.2018 провадження у справі зупинено в зв`язку із смертю [PERSON] до вступу у справу правонаступників по закінченню 6 місяців для прийняття спадщини. 03.01.2019 поновлено провадження у справі. 15.02.2019 суд постановив ухвалу не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення до участі у справі як правонаступників після смерті позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] 15.02.2019 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державного нотаріуса Жмеринської районної державної нотаріальної контори Вінницької області Суську С.В. Підготовче провадження закрито. 25.04.2019 розгляд справи було відкладено з об`єктивних причин. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно копії свідоцтва про шлюб, виданим повторно 16.06.2017 виконавчим комітетом Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14 липня 1966 року. Прізвище після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила на [PERSON] (а.с.4). Відповідно до копії свідоцтва на забудову індивідуальної садиби в селищі Браїлів Браїлівської селищної ради забудовнику [PERSON] рішенням виконавчого комітету Жмеринської районної ради депутатів №290 від 14 серпня 1974 року дозволено будівництво житлового будинку (а.с.7-8). Відповідно до копії свідоцтва №73 від 08.07.2005 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.10). Згідно копії свідоцтва про смерть виданого 25.12.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Жмеринці реєстраційної служби Жмеринського міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] помер [INFO] в м. Жмеринка Вінницької області (а.с.11). Згідно довідки виконкому Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області від 20.09.2017 житловий будинок, який розміщений в [ADDRESS] дійсно був спільно побудований померлим [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до виписки з рішення №32 виконавчого комітету Браїліської селищної ради від 12 квітня 2016 року «Про упорядкування поштових адрес по [ADDRESS] (а.с. 6). З копії паспорта відповідача [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 12-14). З довідки Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області №3298 від 17 липня 2017 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] ; власником особистого рахунку цієї житлової площе є [PERSON] (а.с.37). Відповідно до інформаційної довідки-характеристики №99 від 16 травня 2017 року виданої КП «ВООБТІ», власником житлового будинку [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи №2023, є [PERSON] ; до матеріалів інвентаризаційної справи долучено свідоцтво про право на спадщину від 16 травня 2016 року [NUMBER], згідно з яким власником цього будинку є [PERSON] (а.с.17). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 227). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.228). Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] 24 квітня 1988 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , після укладення шлюбу Єремишина змінила прізвище на [PERSON] (а.с.229). Відповідно до копії спадкової справи №334/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] 09 червня 2015 року [PERSON] подала до нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] Інші спадкоємці після смерті [PERSON] - дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та дочка [PERSON] подали до нотаріальної контори письмові заяви, в яких відмовилися від прийняття спадщини після смерті чоловіка та батька [PERSON] В своїй заяві [PERSON] поміж іншого вказала, що зміст ст. 60 СК України їй роз`яснено. Від видачі свідоцтва про право власності на частину в спільній сумісній власності подружжя вона відмовляється. Шлюбний договір щодо правового режиму майна подружжя між нею та її чоловіком [PERSON] не укладався (а.с. 47-83). 14 березня 2016 року та 16 травня 2016 року відповідач [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер [NUMBER] , площею 3,8121, цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] (а.с.202, 205). Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №55559588 від 21 березня 2016 року, №59382615 від 19 травня 2016 року , Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку [NUMBER] від 12 липня 2017 року відповідач [PERSON] зареєструвала своє право власності на земельну ділянку, що на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер [NUMBER] , цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86,5 кв. м, в [ADDRESS] , земельну ділянку 0,1500 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] , за адресою [ADDRESS] у відповідних Державних реєстрах (а.с.28, 34,35,36, 89). Згідно копії свідоцтва про смерть виданого 05.06.2018 виконавчим комітетом Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницькій області, [PERSON] померла [INFO] в смт. Браїлів Жмеринського району Вінницької області (а.с.198). Відповідно до довідки завідуючої Жмеринської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 14.02.2019 №222/01-16 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] [PERSON] та [PERSON] . прийняли спадщину шляхом подачі письмової заяви до Жмеринської районної державної нотаріальної контори та є спадкоємцями за законом на майно померлої [PERSON] (.а.с.220) Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. До вказаних правовідносин застосовуються норми права визначені Главою 7 та 8 Сімейного кодексу України, Главою 16 Розділом IV (правочини) та Книгою шостою (спадкове право) Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсність правочину та правові наслідки недійсності правочину закріплені у ст. ст. 215, 216 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно з ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно з ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно з ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до частин 2 та 3 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Відповідно до ч. 5 ст. 1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом на підставі наявних у справі доказів не встановлено будь-якої домовленості між позивачем та її покійним чоловіком щодо їх часток у праві власності на будинок. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України, підставою припинення права власності є відмова власника від права власності. Відповідно до ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Статтями 34 та 71 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі смерті одного із подружжя передбачена можливість видачі нотаріусом іншому подружжю свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні. Це здійснюється з метою правильного визначення складу спадкової маси і застереження можливих спорів із спадкоємцями померлого. Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім`я того з подружжя, який помер. Відповідно до пункту 4.21 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву, що він не претендує на одержання такого свідоцтва, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, що й зробила позивач [PERSON] подавши відповідну заяву нотаріусу (а.с.50), з чого вбачається що [PERSON] відмовилась від 1/2 частки на будинок, який в цілому зареєстрований за її покійним чоловіком [PERSON] . Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Статтею 1301 ЦК України визначені підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Відповідно до пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК), суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (ч. 7 ст. 81 ЦПК). Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінивши наявні у справі докази у відповідності до ст. 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, приходить висновку, що [PERSON] , яка мала право на спадкування частки після смерті чоловіка [PERSON] - відмовилася від неї безумовною і беззастережною, а також подала заяву нотаріусу, яка свідчить про те, що вона не претендує на одержання свідоцтва на 1/2 частку у спільному майні подружжя. Позивачем (правонаступниками) не доведено суду обставини, щодо яких вони помилялися при вчиненні правочину, який є предметом спору, у його суті та наслідках, також не надано доказів помилки щодо істотних обставин правочину. Судом є встановленим, що позивач ( правонаступники) розуміли наслідки вчинення відмови від спадщини, вчинили дану дію добровільно, без застережень певними умовами, без примусу та розуміючи суть вчиненого правочину. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що судом за час розгляду справи встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини після смерті чоловіка та батька [PERSON] , як власника майна, а також те, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за законом на майно померлої [PERSON] та прийняли спадщину шляхом подачі письмової заяви до Жмеринської районної державної нотаріальної контори, з огляду на вказані позивачами обставини неприйняття ними спірної спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , оскільки ними повідомлено про неподання до нотаріальної контори особистих заяви про її прийняття, а також жодна з позивачів не проживала разом із спадкодавцем на час його смерті, тобто позивачами не набуто у встановленому порядку власного права на отримання даної спадщини, суд приходить до висновку, що свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстровані у реєстрі правильно та без порушення вимог Закону України «Про нотаріат», видано особі, яка мала право на спадкування, а тому підстав для визнання оспорюваних свідоцтв недійсним та їх скасування немає. Суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю. Розподіл судових витрат між сторонами. З [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати понесені останньою, в порядку, визначеному ч.1 ст. 141 ЦПК України, що складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved