Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2015 року звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Воробіївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки. В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач посилається на те, що 15 жовтня 2014 року рішенням колегії суддів в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2014 року визнано незаконним та скасовано рішення сесії Воробіївської сільської ради за № 202 від 01 вересня 2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,83 га. жительці с. Пеньківці [PERSON]Д.», визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,735 га. для ведення особистого селянського господарства у с. Пеньківці виданий [PERSON] 20 листопада 2009 року серії ЯИ № 050864, а також скасовано державну реєстрацію державного акту в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010965701580 на [PERSON] Незважаючи на низку визнаних недійсними та скасованих документів, [PERSON] попередньо, а саме 12 жовтня 2011 року подарувала вказану земельну ділянку [PERSON] Вважає, що договір дарування земельної ділянки, укладений 12 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], підлягає визнанню його недійсним з огляду на те, що право власності [PERSON] виникло на підставі рішення сесії Воробіївської сільської ради № 202 від 01 вересня 2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,83 га жительці с. Пеньківці [PERSON]Д.» та посвідчено державним актом серії ЯИ № 050864. Враховуючи те, що судовим рішенням визнано незаконним та скасовано підставу набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку та документ, яким це право посвідчено, остання не може вважатись особою, яка володіла правами власника земельної ділянки на момент укладення спірного договору, а тому з підстав передбачених ст. ст. 203, 215,216 ЦК України просить спірний договір дарування земельної ділянки визнати недійсним, застосувавши до сторін недійсного договору реституцію. Представники позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зіславшись на обставини, що у них викладені. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що через відділ Держкомзему у Підволочиському районі дізнався, що продається земельна ділянка площею 0,7га. для ведення особистого селянського господарства у с. Пеньківці Підволочиського району Тернопільської області, власником якої являється громадянка [PERSON] З метою придбання спірної земельної ділянки, ним було обумовлено ціну продажу та проведено повний розрахунок, однак з метою економії власних коштів ними було обумовлено юридично оформлено дійсний продаж земельної ділянки як дарування, хоча в дійсності він вказану земельну ділянку придбав і виконав усі покладені на нього зобовязання. Вважає, що позивач не є стороною договору дарування земельної ділянки, а тому і даний договір не порушує будь-яких їх прав та обовязків. Крім того, під час купівлі земельної ділянки він не знав і не міг знати про те, що рішення, яким передано спірну земельну ділянку у приватизацію [PERSON], є підробленим. Вважає, себе добросовісним набувачем земельної ділянки, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору проти задоволення позовних вимог не заперечила та пояснила, що Воробіївською сільською радою громадянці [PERSON] була виділена земельна ділянка площею, 0,7 га для ведення особистого селянського господарства у с. Пеньківці Підволочиського району Тернопільської області, якою вона користувалась протягом усього життя. Коли звернулась з проханням приватизації то зясувалось, що попередній сільський голова [PERSON] підробила рішення сесії Воробіївської сільської ради та передала вказану земельну ділянку [PERSON] відповідачу [PERSON] На даний час, враховуючи те, що земельною ділянкою постійно користувалась [PERSON], вважає, що їй необхідно повернути та надати можливість реалізувати надане їй законне право на приватизацію, а тому просить заявлені позовні вимоги задоволити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявилась, причин неявки не повідомила, заяви про оголошення перерви не подавала, а тому у відповідності до вимог ст.. 169 ЦПК України суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у її відсутності на підставі наявних у справі доказах. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, міркування відповідача, дослідивши та проаналізувавши зібрані у справі докази у повній сукупності, проаналізувавши норми закону, на котрі посилається позивач по справі, та вибраний нею спосіб захисту порушеного права, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступних міркувань : Як убачається із рішення Воробіївської сільської ради за № 478 від 30 грудня 1994 року та зробленого запису у земельно-кадастровій книзі: за позивачем [PERSON] рахувалися земельні ділянки: 0,18 га біля будинку, 0,18 га присадибна ділянка, 0,09 га для ведення особистого селянського господарства. 26 серпня 2008 року [PERSON] звернулась до голови сільської ради [PERSON] із заявою про передачу їй безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,97 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Воробіївської сільської ради від 12 сесії 5 скликання № 202 від 01 вересня 2008 року вирішено передати [PERSON] безоплатно у власність земельні ділянки : для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1608 га. для ведення особистого селянського господарства площею діл. № 1-0,1062 га., діл.№2-0735га. (спірні), діл. №3-0,09 га., діл.№4-0,4 га., Дозволено проектній організації виготовити [PERSON] державний акт на право власності на земельні ділянки. 11 жовтня 2011 року [PERSON]Д згідно договору дарування подарувала, (передала безоплатно), а [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0735 га., розташовану у с. Пеньківці Підволочиського району Тернопільської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Даний договір посвідчений за № 931266 приватним нотаріусом Підволочиського району [PERSON] Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2014 року визнано незаконним та скасовано рішення сесії Воробіївської сільської ради за № 202 від 01 вересня 2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,83 га. жительці с. Пеньківці [PERSON]Д.», визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,735 га. для ведення особистого селянського господарства у с. Пеньківці виданий [PERSON] 20 листопада 2009 року серії ЯИ № 050864, а також скасовано державну реєстрацію державного акту в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010965701580 на [PERSON] Рішенням 26 сесії Воробіївської сільської ради 6 скликання від 24 грудня 2014 року за № 300 відмінено рішення Воробіївської сільської ради № 202 від 01 вересня 12 сесії 5 скликання «Про передачу безоплатно у власність земельні ділянки загальною площею 0,83 га. жительці с.Пеньківці [PERSON] Землевпоряднику внести зміни в земельно-облікові документи Воробіївської сільської ради. Таким чином судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,735 га. для ведення особистого селянського господарства у с. Пеньківці Підволочиського району Тернопільської області, повернулась у користування попереднього власника органу місцевого самоврядування Воробіївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, де колишній голова, підробивши рішення сільської ради, передала в користування іншої особи, не вилучивши належним чином її у попереднього землекористувача, а тому майно вибуло із володіння власника поза межами його волі. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Проте позивач при зверненні до суду не врахував того, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, а також безпосередньо до сторін договору. Норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. На думку суду права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, і дають право витребувати в набувача це майно. Крім того позивач не є стороною договору дарування, а відтак і не може звертатись до суду шляхом предявлення позову в порядку ст. ст. 215, 216 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права власності в даному випадку є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом предявлення віндикаційного позову. Аналогічні правові позиції і викладені в постановах Верховного Суду України у справах за № 6-67цс14, 6-348цс15, 6-67цс15, які відповідно до вимог ст.. 360-7 ЦПК України є обовязковими до застосування. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що позивач обрав реституцію як невірний спосіб захисту порушеного цивільного права, а тому в його задоволенні слід відмовити, розяснивши йому право власника земельної ділянки на звернення до суду за захистом порушених прав в порядку подання віндекаційного позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed