Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], прохаючи суд виділи їй в натурі майна, яке належить їй та відповідачу на праві спільної часткової власності - кв. [ADDRESS], відповідно до ідеальних часток - по ? (18,45 кв.м.) кожному, відповідно до запропонованого нею плану (а.с. 2-4). [PERSON] 01 серпня 2014 року звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], визначивши третьою особою по справі [PERSON], прохаючи визнати укладений між [PERSON] та [PERSON] попередній договір з реєстраційним № 680 від 08 лютого 2008 року, про купівлю-продаж ? частини кв. [ADDRESS], за ціною 99737 гривень 50 копійок, та згідно з яким оплачено [PERSON] завдаток у сумі 30300 гривень - недійсним та скасувати його у повному обсязі; перевести на нього обов'язки по виплаті [PERSON] грошових коштів у розмірі 30300 гривень, що випливають з умов попереднього договору з реєстраційним № 680 від 08 лютого 2008 року, про купівлю-продаж ? частини кв. [ADDRESS] за ціною 99737 гривень 50 копійок, та згідно з яким оплачено [PERSON] завдаток у сумі 30300 гривень; зобов'язати [PERSON] повідомити йому письмово про намір реалізації нерухомого майна, а саме: кв. [ADDRESS] за вартістю, згідно з незалежною експертною оцінкою (а.с. 52-53). У ході розгляду справи надав заяву про уточнення позовних вимог, у якій прохає, крім вказаних позовних вимог, скасувати право власності [PERSON] на ? частину кв. [ADDRESS] (а.с. 130-132). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 08 лютого 2008 року між нею та [PERSON] було досягнуто домовленості про купівлю-продаж ? частини кв. [ADDRESS], яка належала йому на праві власності, за суму, еквівалентну 19750 доларам США. На виконання домовленості 08 лютого 2008 року складено та нотаріально посвідчено договір, згідно з яким вона передала продавцю завдаток у сумі 30300 гривень, що на той момент було еквівалентно 6000 доларам США. [PERSON] зобов'язався у строк до 08 червня 2008 року укласти договір купівлі-продажу та передати їй у власність ? частину зазначеної квартири. Однак, від укладання договору та повернення завдатку відмовився. Тому, на підставі нотаріального надпису та акту державного виконавця від 23 жовтня 2013 року, державним виконавцем передано їй у власність ? частини кв. [ADDRESS], яка належала боржнику [PERSON], в рахунок погашення його боргу перед нею у сумі 77804 гривні. 26 листопада 2013 року нотаріус нотаріально посвідчив свідоцтво про передачу їй у власність ? частини вказаної квартири. Вона здійснила державну реєстрацію права власності за індексним № 13455520 і на даний час є власницею ? частини цієї квартири. На іншу ? частину цієї квартири рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2010 року, визнано за [PERSON], який живе у квартирі та користується всією квартирою. Згідно з ідеальним розподілом часток, кожному із них належить по 18,45 км.м. квартири. Нею розроблено письмову схему поділу квартири, яку запропоновано відповідачеві. Однак, він чинить їй перешкоди у володінні та користуванні квартирою, ухиляється від укладення договору про поділ майна - цієї квартири, між нею та ним, на підставі її пропозицій. З цих підстав вона змушена звернутися до суду. Спираючись на норми ст.ст. 364, 367 ЦК України, згідно з якими, за відсутності домовленості між співвласниками майна про його поділ, один із співвласників має право на звернення до суду з позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі та на припинення права спільної часткової власності, вважає, що має право на задоволення позовних вимог. [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що згідно з вимогами ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності, співвласник має переважне перед іншими особами право на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та умови, на яких він її продає. Він не отримував від [PERSON] жодного повідомлення у жодній формі про продаж частини кв. [ADDRESS], а тому його право на переважне, перед іншими покупцями, придбання частини квартири, [PERSON] порушено. Твердження [PERSON] про те, що він не є співвласником цієї квартири, спростовується основним та додатковим рішеннями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, відповідно від 21 липня 2010 року та від 01 липня 2014 року, згідно з якими він є власником ? частини цієї квартири. Додаткове рішення він подав до реєстраційної служби, яка повинна зареєструвати право власності 12 грудня 2014 року. Нормами ст. 369 ЦК України встановлено, що власники майна, яке є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо між ними немає іншої домовленості, а розпорядження цим майном здійснюється за згодою усіх співвласників. У разі вчинення одним зі співвласників правочину, вважається, що він вчинений за згодою усіх співвласників. Однак, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово та нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у іншого співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Через те, що [PERSON] при продажу частки квартири не дотримано встановленої нормами ЦК України процедури відчуження майна, яке перебувало у їх спільній власності, чим позбавлено його пріоритетного права на придбання проданої частки квартири, вважає, що має право на задоволення позову у повному обсязі. У судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримала, прохала задовольнити у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснила, що частину кв. [ADDRESS], яка розташована на першому поверсі, купувала вимушено, так як її донька є інвалідом І групи за захворюванням рухового апарату, і піднімати її у колясці з вулиці, де вона повинна бувати, щоб дихати повітрям, на шостий поверх, на якому розташовано її квартиру, при тому, що ліфт поламаний, дуже важко. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала у повному обсязі. До суду звернулася тому, що відповідач не впускає її у квартиру взагалі, чинить усякі перешкоди у користуванні їй її майном - частиною законно придбаної квартири. Він не був і не є власником ? частини кв. [ADDRESS], а тому його позовні вимоги є безпідставними. Вони самі розробили варіанти поділу квартири та показали знайомому експерту, який визнав їх хорошими. Тому прохає поділити квартиру за наданим нею суду варіантом. Представник позивача первісний позов підтримав, прохав задовольнити. Пояснення надав аналогічні тексту позову та поясненням позивача за первісним позовом. Додатково пояснив, що за запропонованими ними варіантами поділу квартири, узгодженими з їх знайомим експертом, слід всього лише поставити у квартирі перегородку, і її буде поділено. Однак, поставити перегородку їм не дає [PERSON], не впускаючи у квартиру, чинячи усілякі перешкоди. Проти зустрічного позову заперечував з тих підстав, що [PERSON] не був і натепер не є власником ? частини квартири. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] позов свого довірителя підтримав, прохав задовольнити у повному обсязі. Проти задоволення первісного позову заперечував у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви свого довірителя. Додатково пояснив, що підставами для визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу є порушення при укладенні договору купівлі-продажу ? частини кв. [ADDRESS]. [PERSON] був і є власником ? частини вказаної квартири, так як, по перше - успадкував майно матері, тому що на момент її смерті, тобто на момент відкриття спадщини, мешкав з нею разом, по друге - його право власності на ? частину квартири підтверджено рішеннями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2010 року та від 01 липня 2014 року. У Державній реєстраційній службі повинні зареєструвати за ним право власності на ? частину квартири. З тих підстав, що договір слід визнати недійсним, слід скасувати і право власності [PERSON] на ? частини кв. [ADDRESS] та перевести на нього обов'язки [PERSON] з повернення ним [PERSON] сплачених йому коштів у вигляді завдатку у сумі 30300 гривень. Також, через те, що [PERSON] може знову продавати свою частку квартири, його слід зобов'язати про письмове повідомлення про наміри продажу. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, звернувся із письмовою завою про відкладення справи розглядом внаслідок його поганого стану здоров'я, але письмових доказів цьому не надав (а.с. 133). За відсутності таких доказів, враховуючи те, що розгляд справи неодноразово відкладався саме внаслідок відсутності у судовому засіданні [PERSON], суд не може вважати причини його неявки до суду поважними. З цих підстав, спираючись на норми ч. 2 ст. 169 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності третьої особи та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що і первісний і зустрічний позови задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2003 року, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належала кв. [ADDRESS] (а.с. 74). 20 жовтня 2006 року [PERSON] померла (а.с. 59). 08 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір про продаж у строк до 08 червня 2008 року ? частини кв. [ADDRESS] за 99737 гривень 50 копійок, що еквівалентно 19750 доларам США, зі сплатою завдатку у сумі 30300 гривень, що еквівалентно 6000 доларам США (а.с. 5). 18 листопада 2009 року нотаріусом [PERSON] вчинено виконавчий надпис про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у сумі 60600 гривень, як повернення попередньо оплаченої частки вартості квартири у сумі 30300 гривень та відшкодування збитків у сумі 30300 гривень, згідно з попереднім договором від 08 лютого 2008 року (а.с. 6). Постановою державного виконавця від 23 жовтня 2013 року, винесеної на підставі виконавчого надпису нотаріуса від 18 листопада 2009 року, згідно з яким в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON], останній передано ? частину кв. [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно з актом державного виконавця від 23 жовтня 2013 року, [PERSON] передано ? частину кв. [ADDRESS], в рахунок погашення боргу, з початковою ціною реалізації майна з торгів, без урахування ПДВ, у сумі 77804 гривні (а.с. 8). Свідоцтвом нотаріуса [PERSON] від 26 листопада 2013 року посвідчено те, що [PERSON] належить ? частина кв. [ADDRESS], як непродане майно, яке раніше належало [PERSON]; зазначені дані внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9-10). Рішеннями, основним та додатковим, Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2010 року та 01 липні 2014 року, за [PERSON] визнано право власності на ? частину кв. [ADDRESS] (а.с. 11, 54). У технічному паспорті на кв. [ADDRESS], який виготовлено 11 червня 2003 року, співвласниками, кожному з яких належить по ? частині квартири, вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12, 55). Рішенням державного реєстратора від 17 лютого 2014 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на ? частину кв. [ADDRESS], так як у рішенні не вказано загальної та житлової площі квартири (а.с. 45, 86). Як докази можливості задоволення первісного позову суду надано копію «варіантів поділу кв. [ADDRESS]» (а.с. 17-27, 88-90, 93). Судові витрати [PERSON] становлять 487 гривень 20 копійок (а.с. 1, 29). Судові витрати [PERSON] становлять 243 гривні 60 копійок(а.с. 51). Нормою ч.ч. 2, 4 ст. 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором чи законом. Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової чи спільної сумісної власності; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність. Згідно із вимогами ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Нормами ст. 362 ЦК України встановлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності, співвласник має переважне перед іншими особами право на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів; продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та умови, на яких він її продає; у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця; до таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до вимог ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно із вимогами ст. 366 ЦК України, якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання у житловому будинку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому. Згідно з вимогами ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власника на нерухоме майно підлягає обов'язковій реєстрації. Нормами ч. 2 ст. 27 ЦПК України встановлено те, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень, зобов'язані подати усі наявні у них докази. Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, і встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерті. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 59 обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами ч.ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 66 ЦПК України, висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, завдані судом. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року, який узагальнює судову практику з розгляду справ певної категорії у межах Держави, зазначено, що квартира підлягає поділу в натурі, коли є можливість виділення сторонам ізольованих приміщень з окремими входами, які можуть використовуватися, як окремі квартири, а у протилежному випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщенням квартири. З наведених норм чинного цивільного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Позивач за первісним позовом [PERSON] є власницею ? частини кв. [ADDRESS] і не дійшла згоди з особою, яка мешкає у цій квартирі - [PERSON], на виділ в натурі частки її майна із спільного майна. Не дійшовши згоди, звернулася до суду, прохаючи виділити їй в натурі майно, яке їй належить на праві спільної часткової власності, припинивши право спільної часткової власності на цю квартиру. Однак, як вимагає норма ст. 366 ЦК України, виділ в натурі частки із спільного майна шляхом вирішення спору судом, можливий лише тоді, коли проти цього заперечують інші співвласники. Як встановлено у судовому засіданні, особа, яка фактично мешкає у кв. [ADDRESS] - [PERSON], ні станом на 08 лютого 2008 року (дата укладення попереднього договору купівлі-продажу частини квартири), ні на час подачі позову, ні на час ухвалення рішення по справі, не дивлячись на наявність судового рішення про визнання за ним права власності на ? частину цієї квартири, її власником не є, так як у встановленому чинним законодавством порядку - ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», обов'язкову державну реєстрацію свого права власника цього нерухомого майна, не здійснив. Тому вважати, що він, як співвласник зазначеного вище нерухомого майна, заперечує проти виділення в натурі його частини іншому його співвласнику - [PERSON], що є умовою наявності спору, який підлягає вирішенню судом, немає. Таким чином, відсутність спору між співвласниками нерухомого майна, тобто відсутність невизнання або оспорювання права [PERSON] на виділ майна внаслідок відсутності іншого співвласника цього майна, є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. За відсутності співвласника її право на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном, які їй чинить [PERSON], як особа, що мешкає у квартирі, може бути захищено у інший, встановлений чинним законодавством, спосіб. Також суд констатує, що доказом у спорі про виділ в натурі частки із спільного нерухомого майна чи зміну призначення нерухомого майна, з того усього переліку доказів, які визначені чинним цивільно-процесуальним законодавством України (ст.ст. 62-66 ЦПК України) є лише висновок експерта, тому що усі інші докази, як то пояснення сторін, третіх осіб і їх представників, показання свідків, письмові докази, речові докази, не можуть бути прийняті судом при вирішенні спорів цієї категорії, як належні та допустимі. Не можуть тому, що висновок про можливість поділу квартири в натурі, тобто можливість виділення сторонам ізольованих приміщень з окремими входами, які можуть використовуватися ними як окремі квартири, має бути підтверджений певним засобом доказування - експертним висновком і не може бути підтверджений ніякими іншими засобами доказування. Такий висновок повинна зробити компетентна особа, яка має для цього певні знання - експерт. У ході розгляду справи, у судовому засіданні, суд неодноразово роз'яснював позивачеві за первісним позовом - [PERSON] та її представникові, їх право заявити суду клопотання про призначення по справі відповідної експертизи для визначення можливості виділу в натурі її частки із спільного майна, на що отримував відповідь про те, що такі докази у вигляді складених ними варіантів поділу, згідно з якими квартиру можливо поділити встановивши у ній перестінок, вже подано. Однак, виходячи з того, що суду не надано доказу у вигляді відповідного висновку експертного будівельно-технічного дослідження про усі можливі варіанти поділу кв. [ADDRESS], суд вважає наданий рукописно зроблений текст поділу квартири, неналежним і недопустимим доказом. Ненадання суду належних і допустимих доказів є ще однією підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом. Позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають з тих підстав, що [PERSON], станом на 08 лютого 2009 року, не був і на теперішній час не є співвласником житлового приміщення - кв. [ADDRESS], а тому не міг і не може вимагати від співвласника частини цієї квартири, яким був [PERSON], пріоритету при продажу тим своєї частки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed