Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Позовні вимоги мотивує тим, що вона [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01.11.2000 року по 10.03.2009 року. За період перебування у шлюбі із відповідачем по справі у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] На підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.02.2009 року шлюб між ними розірвано. За рішенням суду місце проживання старшого сина після розірвання шлюбу визначено разом з відповідачем, а молодшого сина з матір'ю. Вона, як мати дітей, матеріально утримувала та належним чином піклувалась про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Натомість відповідач від участі у вихованні та догляді за молодшим сином самоусунувся, розвитком дитини не цікавився. Більше того, відповідач безпідставно чинив перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовився надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Вказані обставини стали підставою для її звернення до суду з відповідною позовною заявою. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.06.2015 року по справі №308/16056/14-ц було надано [PERSON], без згоди батька дитини [PERSON], оформляти проїзні документи дитини, відповідні візи, дозволу для виїзду на прикордонну зону для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньому [PERSON], [INFO], за межі території України до досягнення ним повноліття, а також надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон до Угорщини та інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини. Позивач зазначає, що на початку червня 2016 року відповідач відмовився здійснювати подальше утримання старшого сина [PERSON] і останній повернувся до неї і наразі проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS], і перебуває на її утриманні. В телефонному режимі вона заверталась до [PERSON] з проханням надати згоди на виїзд за кордон старшого сина [PERSON] для можливості поїздок з дітьми на термальні басейни в Угорщину для їх оздоровлення, а також поїздки на море та можливих екскурсій до Угорщини та Словаччини для забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дітей, розширення їх світогляду. Проте її колишній чоловік безпідставно відмовився надати згоду на виїзд дитини за межі України. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не навів, на даний час навіть не відповідає на телефонні дзвінки. Позивач вважає, що діти в одинаковій мірі заслуговують на всебічний розвиток, водночас через відсутність згоди відповідача щодо старшого сина [PERSON], останній обмежений у поїздках за кордон, а відповідно і у відпочинку та оздоровленні. Така поведінка відповідача та батька неповнолітнього сина, на її думку, шкодить інтересам останнього та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. З посиланням на викладене, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, безпідставне небажання батька дитини надати згоду на виїзд дитини за кордон позивач просить суд: надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон до Угорщини та інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. У ході судового розгляду справи позивач скориставшись правом передбаченим ст. 31 ЦПК України подала до суду заяву про збільшення позовних вимог та просить суд: надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України [PERSON], [INFO], до Угорщини, Словацької республіки, Чеської республіки, республіки Польща та інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] до досягнення дитиною повноліття; надати дозвіл [PERSON] на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, візових та інших документів для тимчасових виїздів або супроводу [PERSON], [INFO], за межі України до Угорщини, Словацької республіки, Чеської республіки, республіки Польща та інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Бількін О.С. збільшені позовні вимоги уточнив, просив надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон до Угорщини, Словаччини і Польщі без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] строком до 31.12.2017 року та надати дозвіл [PERSON] на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, візових та інших документів для тимчасових виїздів або супроводу [PERSON], [INFO], за межі України до Угорщини, Словацької республіки, республіки Польща без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] строком до 31.12.2017 року. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові та заяві про збільшення позовних вимог. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 01.11.2000 року по 10.03.2009 року. За час шлюбу у подружжя народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26.02.2009 року №2п-915/09 шлюб між подружжям було розірвано (а.с.5-6). Даним судовим рішенням визначено місце проживання старшого сина [PERSON] після розлучення разом з батьком [PERSON], а молодшого сина [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON]. З свідоцтва про шлюб, виданого 05.09.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Роздільнянському району Роздільнянського МРУЮ в Одеській області, слідує, що після укладення шлюбу 05 вересня 2013 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.4). Судом встановлено, що на початку червня 2016 року відповідач відмовився здійснювати подальше утримання сина [PERSON], [INFO], і останній повернувся до матері та перебуває на її утриманні. Згідно довідки відділу реєстраційних дій Чопської міської ради про реєстрацію місця проживання особи №130 від 21.09.2016 року неповнолітній [PERSON], [INFO], з 21 вересня 2016 року зареєстрований за адресою [ADDRESS], тобто за місцем реєстрації та проживання матері [PERSON]. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. У відповідності до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, предметом їх основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Відпочинок та оздоровлення є важливою складовою життя дитини, спрямований саме на всесторонній розвиток дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом встановлено, що відповідач, як батько неповнолітнього [PERSON], не надає згоди на виїзд останнього за межі України, а отже позивач не має можливості в повному обсязі надати дитині необхідний відпочинок. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та п.4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року №152 паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Пунктом 7 Порядку визначено, що оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку здійснюються - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. У відповідності до п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі Правил), перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно з пунктів 3 та 4 Правил - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Оцінюючи в сукупності вищевикладені фактичні обставини, положення закону, виходячи з інтересів дитини, приймаючи до уваги поведінку батька неповнолітнього, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що уточнені збільшені ппозовні вимоги підлягають до часткового задоволення з мотивів викладених вище.

Outcome: partial