Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач в вересні 2016 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири № 16, що знаходиться в багатоквартирному будинку № 30 по вулиці Дружби (колишня назва 50 років Жовтня) в м. Торецьку (колишня назва Дзержинськ) Донецької області, що залишилась від [PERSON], померлої 07 вересня 1993 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26 серпня 1993 року вона зі всіма членами своєї родини прийняла участь у приватизації державного житлового фонду і отримала в свою власність 1/3 частину квартири № 16 в багатоквартирному житловому будинку № 30 по вулиці Дружби (колишня назва 50 років Жовтня) в м. Торецьку (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Разом з нею в приватизації зазначеної квартири прийняли участь в рівних частинах її чоловік [PERSON] та рідна тітка [PERSON]. На теперішній час обидва співвласника її помешкання померли і вона, як єдиний спадкоємець померлих вирішила оформити спадщину. Однак, при оформленні спадщини виявилось, що оформити спадщину після тітки вона не може, так як фактично не є спадкоємицею [PERSON], у звязку з тим, що остання померла 07 вересня 1993 року і оформлення спадщини повинно проводитись на підставі положень Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), що діяв на час відкриття спадщини. Відповідно до положень цього Кодексу племінники та племінниці спадкодавця не входять до кола спадкоємців, тому вона не може бути спадкоємицею тітки [PERSON], померлої 07 вересня 1993 року. За життя, її тітка [PERSON] належне їй майно нікому не спадкувала. Вона вважає, що має право на визнання за собою право власності на 1/3 частину спірної квартири, що належала [PERSON] за набувальною давністю, так як після смерті тітки постійно, безперервно, відкрито і добросовісно володіє та користується для власних потреб зазначеним помешканням, сплачує комунальні платежі та здійснює поточні ремонти, тощо. Визнання права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири № 16 в багатоквартирному житловому будинку № 30 по вулиці Дружби (колишня назва 50 років Жовтня) в м. Торецьку (колишня назва Дзержинськ) Донецької області, що належала [PERSON], померлої 07 вересня 1993 року необхідно позивачу для реалізації свого набутого права на прийняття спадщини від померлої тітки. Позивач, її представник за довіреністю в судове засідання не зявилися, просили суд розглянути справу у їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не зявилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, вирішення справи залишила на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України. За змістом ст.ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено на підставі свідоцтва про право на житло від 26 серпня 1993 року позивач [PERSON], її чоловік [PERSON] та її рідна тітка [PERSON] приймали участь у приватизації державного житлового фонду, а саме квартири за адресою: м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул. Дружби (50 років Жовтня)[ADDRESS] (а.с. 6а). Згідно реєстраційного посвідчення (а.с. 6) позивачу по справі, її чоловіку [PERSON] та тітки [PERSON] на праві власності належить по 1/3 частині кожному з них зазначеної вище квартири, що є у їхній спільній частковій власності. Даний факт також підтверджено технічним паспортом на квартиру за адресою: Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул. Дружби (колишня назва 50 років Жовтня)[ADDRESS] (а.с. 7-8). Відповідно до довідки філії «Техноком» (а.с. 12) позивач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [INFO] (колишня назва Дзержинськ), вул.Дружби (колишня назва 50 років Жовтня)[ADDRESS]. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла 07 вересня 1993 року (а.с. 10). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер 18 лютого 2012 року (а.с. 9). Після смерті [PERSON], яка є рідною тіткою позивача по справі, відкрилася спадщина на належну їй на праві власності 1/3 частину квартири за адресою: Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул. Дружби (колишня назва 50 років Жовтня) Донецької області, що є у спільній частковій власності. Отже, судом встановлено, що на даний час обидва співвласника квартири позивача по справі померли. Позивач [PERSON], як єдиний спадкоємець померлих, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, в оформленні спадщини після померлої 07 вересня 1993 року тітки [PERSON] було відмовлено, оскільки відповідно до діючого на той час цивільного законодавства, оформлення спадщини повинно проводитись на підставі положень Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), що діяв на час відкриття спадщини. Відповідно до положень цього Кодексу племінники і племінниці спадкодавця не входять до кола спадкоємців, тому позивач [PERSON] не може бути спадкоємицею померлої 07 вересня 1993 року тітки [PERSON] За життя, [PERSON] належне їй на праві власності майно нікому не спадкувала. Відповідно до інформації Торецької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 1350/01-16 та № 1352/01-16 від 21.09.2016 року (а.с.19-24) після померлої 07 вересня 1993 року [PERSON] та померлого 18 лютого 2012 року [PERSON] з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкові справи не заводились. З огляду на це суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини першої статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК\~набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з\~\~01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності (п. 13 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно\~(пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] померла 07 вересня 1993 року, якій на праві власності належала 1/3 частини квартири за адресою м. Торецьк, вул. Дружби (колишня назва 50 років Жовтня)[ADDRESS], що є у спільній частковій власності, по день своєї смерті постійно проживала в квартирі за вказаною адресою разом зі своєю племінницею, тобто позивачем [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до спадкового права Цивільного Кодексу Української РСР\~у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлої 07 вересня 1993 року [PERSON], існувало лише дві черги спадкоємців за законом, відповідно до яких племінники не входили до кола спадкоємців. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР\~в редакції 1963 року\~\~визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вже зазначалось вище, однією з визначальних\~\~підстав набуття\~\~права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України\~є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач [PERSON], будучи племінницею померлої 07 вересня 1993 року [PERSON] вважала, що після смерті тітки, фактично прийняла 1/3 частину спірного майна, належного її тітці і про те, що в силу законодавства, чинного на дату смерті [PERSON], вона не входила до кола спадкоємців померлої вона не знала і не могла знати. Про це позивач дізналась в той час, коли звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини від померлої тітки. Виходячи з цього, суд вважає, що позивач [PERSON] не знала та не могла знати, що з моменту смерті її тітки [PERSON], яка настала 07 вересня 1993 року, вона володіє чужим майном у вигляді 1/3 частки спірної квартири, належної померлій на праві власності, що є у спільній частковій власності. При цьому, факт реєстрації і фактичного проживання позивача [PERSON] в квартирі за адресою: м. Торецьк, вул. Дружби (50 років Жовтня)[ADDRESS] є свідченням про відкритість та безперервність володіння позивачем по справі чужим майном, а саме 1/3 часткою вказаної квартири, належної померлій 07 вересня 1993 року [PERSON] на праві власності, що є у спільній частковій власності, яка в даному випадку є безхазяйною нерухомою річчю, оскільки померла спадкоємців не мала, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Отже, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, починаючи з 01.01.2001 року, яким є 1/3 частина квартири за адресою: м. Торецьк, вул. Дружби (колишня назва 50 років Жовтня)[ADDRESS], яка належала на праві власності померлій 07 вересня 1993 року [PERSON], що є у спільній частковій власності, тому набула права власності на вказане майно за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved