Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог від 05 червня 2018 року звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], ГРА ЛМР, третя особа ЛКП «Снопківське» про зобовязання до вчинення дій, скасування розпоряджень та свідоцтва про право власності, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. Сторони є власниками квартир у будинку №13 на вулиці Стуса у м.Львові. На його думку, відповідачі чинять йому перешкоди у володінні та користуванні належним йому підвальним приміщенням та горищем, шляхом встановлення замка на вхідних дверях головного входу в будинок, ключі від яких є лише у них, а відтак у нього немає доступу до загального входу та в коридор в підвальному приміщенні, з якого був єдиний вхід в належні йому підвальні приміщення, а також відсутній доступ до сходової клітки - вхід на горище. Крім того, стверджує, що 25 січня 2018 року йому стало відомо про розпорядження Галицької районної адміністрації №475 від 28.11.2014 року «Про завершення самовільно розпочатого розподілу квартири №2 на вул. [PERSON], 13 на дві окремі»; розпорядження Галицької районної адміністрації №16 від 19.01.2015 року «Про погодження здійсненого перепланування новоутворених квартир №1 та №2 на вул. Стуса, 13 у відповідність до погодженого проекту»; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.03.2015 року, а саме на квартиру [ADDRESS], загальною площею 89,9 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м. на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], яке видане реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, державний реєстратор [PERSON] та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.03.2015 року, індексний номер 34962772; технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], складений 12.01.2000 року. Вважає що згадані розпорядження та свідоцтво підлягають скасуванню з огляду на наступне. Так, розпорядження Галицької районної адміністрації №475 від 28.11.2014 року підлягає скасуванню оскільки, таким було дозволено самовільне захоплення, власниками квартири №2, допоміжних приміщень, що перебували у спільному користуванні всіх власників квартири №2 та квартири №4, про що, зокрема, свідчить зазначене у даному розпорядженні: «новоутворена квартира №2 - співвласники гр. [PERSON], гр. [PERSON] буде складатися з двох житлових кімнат площею 32,7 кв.м., (пл. 15,4 кв.м. + пл. 17,3 кв.м.), кухні пл. 14, 2 кв.м., санвузла пл. 3,96 кв.м., підсобного приміщення пл. 17,3 кв.м., коридорів пл. 7,5 кв.м., пл. 13,6 кв.м., тамбур пл. 64 кв.м. Загальна площа квартири 89,9 кв.м. Існуючий тамбур пл. 2,3 кв.м. (літ. І) - в загальному користуванні». Вважає, що вказане вище розпорядження порушує права [PERSON] як власника квартири [ADDRESS], а відтак співвласника допоміжних приміщень будинку, квартири, в якому приватизовані (в будинку приватизовано 2 квартири), оскільки унеможливлює доступ до належних йому приміщень, розташованих в підпідвалі будинку. Вказане стверджується також тим, що цим розпорядженням залишено в загальному користуванні лише тамбур пл. 2,3 кв.м. (літ. І) - вхід в будинок, а коридор пл. 13.6 кв.м.( літ.ІІ) - єдиний прохід до належних позивачу приміщень, розпорядженням віднесено лише до квартири №2. Вподальшому, розпорядженням Галицької районної адміністрації №16 від 19.01.2015 року «Про погодження здійсненого перепланування новоутворених квартир №1 та №2 на вул. Стуса, 13 у відповідність до погодженого проекту» фактично затверджено самовільне захоплення, власниками квартири №2, як приміщень спільного користування (коридор 13,6 кв.м.) так і приміщення залишеного попереднім розпорядженням тамбуру пл. 2, 3 кв.м., що був у загальному користуванні. Звертає увагу суду, що площа двохкімнатної квартири №2, співвласники, якої були [PERSON], [PERSON] та [PERSON], до початку самовільного розподілу квартири становила 72,6 кв.м., однак після проведеного розподілу квартири №2 між трьома її співвласниками, площа збільшилась до 122,3 кв.м., а саме: квартира №1 - 32,4 кв.м. та квартира №2 - 89,9 кв.м. Внаслідок прийняття незаконних розпоряджень, [PERSON] та [PERSON] - власникам квартири №2 загальною площею 72, 6 кв.м., безпідставно, а саме, без зазначення у свідоцтві підстав для видачі такого, було, фактично, повторно, видано свідоцтво про право власності, на квартиру №2 загальною площею 89,9 кв.м., замість вчинення нотаріальних дій, визначених Цивільним кодексом України. Вищевказані незаконні розпорядження та свідоцтво стало причиною того, що відповідачі, замурувала двері в коридорі спільного користування та поставила свої замки в дверях тамбуру - вхід в будинок, чим чинять позивачу перешкоди, мотивуючи тим, що вищезазначені приміщення спільного користування їм належать на праві власності. Просить суд зобов'язати [PERSON], власницю квартири №2, що по [PERSON], 13 у м. Львові, не чинити [PERSON] перешкод у користуванні підвальними приміщеннями, надавши ключі до замка від вхідних дверей будинку та демонтувавши замурований нею прохід до належних мені підвальних приміщень; скасувати Розпорядження Галицької районної адміністрації №475 від 28.11.2014 г оку «Про завершення самовільно розпочатого розподілу квартири №2 на вул. [PERSON], 13 на дві окремі»; скасувати Розпорядження Галицької районної адміністрації №16 від 19.01.2015 року «Про погодження здійсненого перепланування новоутворених квартир №1 та №2 на вул. Стуса, 13 у відповідність до погодженого проекту»; скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.03.2015 року, індексний номер 34959803 на квартиру [ADDRESS], загальною площею 89,9 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., власники [PERSON], [PERSON], яке видане реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, державний реєстратор [PERSON] та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.03.2015 року, індексний номер 34962772. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 18 вересня 2017 року відкрито провадження у справі. 01 березня 2018 року судом, за клопотанням позивача, витребувано у Обласного комунального підприємства «БТІ та ЕО» інвентаризаційну справу будинку №13 на вул.Стуса у м.Львові. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Відповідачка [PERSON] та її захисник заперечили проти задоволення позову з мотивів наведених у відзиві (а.с. 91-93), додатково надали пояснення про те, що цокольний поверх їх з відповідачем будинку мав статус нежитлових приміщень та знаходився на балансі фонду комунального майна міста і передавався в оренду. Спільними зусиллями колишніх власників квартири №2 [PERSON] та квартири №4 [PERSON], яка подарувала свою квартиру позивачу, було прийнято розпорядження №328 від 24.03.1997 року ГРА ЛМР про затвердження висновку міжвідомчої комісії від 23.03.1997 року з приводу вказаних вище нежитлових приміщеннях, та виготовлено поверховий план приміщення цокольного поверху після досягнення всіх домовленостей. Зокрема, [PERSON] надано у користування приміщення під літ. II, IУ, УII, УIII, [PERSON] приміщення під літ. III, У, УI за їх взаємною згодою. До цього моменту [PERSON] та [PERSON] за взаємною згодою обладнали окремі входи до своїх квартир. Це питання розглядалося на міжвідомчій комісії Ленінського району м.Львова 12.04.1967 року. Парадний вхід, який був спільним для двох квартир, залишився для квартири №4, де проживала [PERSON], а окремий вхід (чорний) залишився для квартири №2, у якій проживала [PERSON] Горищем ніхто не користувався, адже таке було для цього не придатне та потребувало заміни покрівлі. Стверджує, що на квартиру загальною площею 89,9 кв.м. їй видано свідоцтво про право власності та витяг із державного реєстру. Представник відповідача ГРА ЛМР [PERSON] заперечила проти задоволення позову з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи та відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира №4 у будинку №13 на вулиці Стуса у м.Львові, яка складається із двох житлових кімнат, площею 38,6 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири 49,8 кв.м. Вказане підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 1730. Натомість, відповідачці [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира №2 у будинку №13 на вулиці Стуса у м.Львові, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №5-698. Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 24.03.1997 року №328 «Про розгляд заяв гр. [PERSON] та [PERSON]» надано у користування приміщення підвалу будинку №13 на вул. Стуса у м. Львові мешканцям вказаного будинку для господарських потреб. Як вбачається з документів, які стали підставою для прийняття вказаного розпорядження, а саме заяви мешканців будинку ([PERSON] та [PERSON]П.) які визначили, які приміщення (із зазначенням літерації приміщень та площі) та кому у користування просять передати, погодили між собою використання вказаних у заяві приміщень. Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 24.03.1997 року №328 було передано зазначені приміщення: у користування [PERSON] приміщення під літ. II, IV, VII, VIII, а [PERSON] - під літ. Ill, V, VI. 28.11.2014 головою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради прийнято розпорядження №475 «Про завершення самовільно розпочатого розділу квартири №2 на вул. [PERSON], 13 на дві окремі». Вказане розпорядження прийняте на підставі поданого пакету документів, відповідно до вимог визначених рішенням виконавчого комітету ЛМР та з врахуванням розпорядженням від 24.03.1997 року №328 «Про розгляд заяв гр. [PERSON] та [PERSON]». В подальшому, 19.01.2015 року головою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради прийнято розпорядження №16 «Про погодження здійсненого перепланування новоутворених квартир №1 та №2 на вул. Стуса, 13 у відповідність до погодженого проекту». Таким чином, судом встановлено, що приймаючи оскаржувані розпорядження, Галицька районна адміністрація ЛМР діяла виключно у межах наданих їй повноважень, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що перепланування квартир позивача та відповідача проведено у відповідності до вимог закону. Відповідачка отримала у спадок квартиру із таким варіантом переплануванням, яке належало її попередньому власнику, а відповідач отримав у подарунок квартиру від [PERSON] з переплануванням проведеним нею. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном Позивачем не надано суду доказів того, що діями відповідача порушено його право на користування квартирою, а відтак спростовано факти викладені у позовній заяві. Посилання відповідача про застосування 3-річного строку позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на законі і в їх задоволенні слід відмовити. Поряд з тим, представником відповідача стверджує, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Outcome: dismissed