Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] предявила до суду позов до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, що знаходиться по вулиці Гайовій, 31 а в місті Тернополі. Обгрунтовувала позов тим, що 17 червня 2004 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Спільне життя між ними не склалося і їх сім'я розпалася. За період шлюбу ними за спільні кошти було придбано автомобіль «Пежо», державний номерний знак [NUMBER], вартістю 70000 гривень, та вказане приміщення станції технічного обслуговування автомобілів загальною площею 354,3 кв.м., вартістю 450000 гривень. Посилаючись на те, що між ними не досягнуто згоди щодо використання спірного майна, просила позов задовольнити, розірвати шлюб та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на приміщення станції технічного обслуговування автомобілів. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20 червня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] від 20 червня 2014 року, згідно з умовами якої, зокрема: 1. Розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 17 червня 2004 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №652; 3. Визнати за [PERSON] право власності на приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 354,3 кв.м., по вул. Гайова, 31 А в м.Тернополі. [PERSON] сплатила [PERSON] в якості компенсації вартості частки у спільному майні подружжя 50000 грн.; 4. Автомобіль марки «Пежо», державний номерний знак [NUMBER], залишити у власності [PERSON] Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Тернопільської області від 22 вересня 2015 року дану ухвалу суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У ході розгляду справи до участі у справі залучено третіх осіб [PERSON], [PERSON] та відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року дану цивільну справу було розєднано у два самостійні провадження про розірвання шлюбу та про поділ майна подружжя. 27 квітня 2016 року позивач подала письмові уточнення до позовної заяви, відповідно до яких просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, 1/2 частину автомобіля марки «Пежо», а також стягнути з відповідача 50000 гривень, які вона сплатила за належну йому 1/2 частину у спірному приміщенні станції згідно з умовами мирової угоди від 20 червня 2014 року. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали. Пояснили, що за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, було збудовано приміщення спірної станції технічного обслуговування автомобілів та придбано автомобіль «Пежо». Позивач працювала на кількох роботах та вкладала більшу частину коштів у сімейний бізнес, зокрема спірне приміщення. Однак, стосунки в сімї погіршились, сімейний бізнес розпався. На даний час вона несе значні витрати на утримання спірного майна, в тому числі опалювання приміщення станції в зимовий період. Крім цього, представник позивача уточнила підстави позову в частині стягнення з відповідача грошових коштів. Вказала, що на підставі мирової угоди позивач сплатила відповідачу 50000 гривень в рахунок визнання за нею права власності на ціле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, однак ухвала при визнання мирової угоди скасована, в ході розгляду зменшено позовні вимоги в цій частині і на даний час предметом спору є лише половина цього приміщення. Відтак, кошти в розмірі 50000 гривень набуті відповідачем безпідставно, а тому підлягають стягненню. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково. Не заперечив проти визнання за позивачем права власності на 1/2 частину приміщення станції технічного обслуговування автомобілів та 1/2 частину автомобіля. Щодо стягнення коштів у розмірі 50000 гривень заперечив. Підтвердив, що дійсно отримав кошти в зазначеному розмірі при укладенні мирової угоди, однак на даний час вони вже ним витрачені, такої суми коштів він не має. Не заперечив проти збільшення частки позивача в спільному майні в рахунок повернення цих коштів. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Вказав, що на спірне приміщення станції технічного обслуговування автомобілів накладено арешт у ході здійснення виконавчого провадження про стягнення в його користь грошових коштів із відповідача. Тому вважає, що позов предявлено з метою зробити неможливим виконання рішення суду, внаслідок чого порушуються його права як стягувача за виконавчим провадженням. Крім цього, приміщення станції збудовано ще до укладення шлюбу між сторонами і в його будівництво вкладено кошти інших осіб, а не сімейні кошти сторін. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Вказав, що уточнення до позовної заяви суперечать вимогам цивільного процесуального законодавства України, що є підставою відмови в їх задоволенні. Крім цього, на спірну станцію технічного обслуговування автомобілів накладено арешт у ході здійснення виконавчого провадження у ході здійснення виконавчого провадження про стягнення з відповідача грошових коштів у користь [PERSON] Також, відсутня технічна документація на приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, що знаходиться по вулиці Гайовій, 31 а в місті Тернополі, реєстрація зазначеного обєкта проведена з порушеннями закону. Відсутні докази придбання спірного автомобіля в період шлюбу. З цих підстав просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки,що відповідно до ст. 169 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи в його відсутності. Судом досліджено надані сторонами докази та встановлено такі обставини: З 17 червня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №103366, виданим 22 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №652. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2015 року. За час перебування у шлюбі сторони придбали таке майно: - станцію технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 354,3 кв.м. по вул. Гайовій, 31а в м.Тернополі, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 12870326 від 15 листопада 2013 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №12871628 від 15 листопада 2013 року, виданих реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області; - автомобіль марки «Пежо», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1997 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер VF3222DA212237833, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №542725 від 08 серпня 2006 року. Відповідно до декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області 03 жовтня 2013 року №ТП20213276046, станція технічного обслуговування автомобілів, що знаходиться по вулиці Гайовій, 31 у місті Тернополі, вважається закінченим обєктом будівництва, готовим до експлуатації. Відповідно до розпорядження № 135 начальника управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради від 30 жовтня 2013 року прийнятій в експлуатацію станції технічного обслуговування автомобілів за адресою вулиця Гайова, 31 в місті Тернополі, що засвідчується декларацією про готовність обєкта до експлуатації №ТП20213276046, присвоєно адресний номер вул. Гайова, 31а. Як убачається з відповіді № 122-110-14 прокуратури міста Тернополя від 14 квітня 2014 року, наданої на запит [PERSON], порушень при реєстрації декларації про готовність обєкта по вулиці Гайовій, 31 у місті Тернополі не встановлено. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 березня 2014 року визнано неправомірною та скасовано реєстрацію декларації про готовність обєкта до експлуатації станції технічного обслуговування автомобілів, що знаходиться по вулиці Гайовій, 31 в місті Тернополі від 03 жовтня 2013 року №ТП20213276046. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2014 року, зазначену постанову Тернопільського окружного адміністративного суду скасовано. Як убачається з відповіді № 40-1019-16/2439-15 Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області від 04 грудня 2015 року, декларація про готовність обєкта до експлуатації станції технічного обслуговування автомобілів за адресою вул. Гайова, 31а в місті Тернополі не зареєстрована та не надавалась. 12 лютого 2014 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 585598 гривень боргу, 3441 гривень судового збору та 1571 гривень в дохід державного бюджету та на користь [PERSON] 157193 гривень боргу. На виконання зазначеного рішення Тернопільського міськрайонного суду 19 травня 2014 року видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. 27 листопада 2013 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду в порядку забезпечення позову накладено арешт на будівлю станцію технічного обслуговування автомобілів, що знаходиться по вул. Гайовій, 31а в м. Тернополі і належить [PERSON] Цього ж числа, 27 листопада 2013 року, державним виконавцем Другого відділу ДВС ТМУЮ винесено постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження на будівлю станцію технічного обслуговування автомобілів, що знаходиться по вул. Гайовій, 31а в м. Тернополі. З розписки [PERSON] від 20 червня 2014 року встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] 50000 гривень в якості компенсації вартості частки у спільному майні подружжя згідно з мировою угодою від 20 червня 2014 року. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). На підставі досліджених у судовому засіданні доказів судом установлено, що за час шлюбу сторонами придбано спірне приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, що знаходиться по вулиці Гайовій, 31 а в місті Тернополі та автомобіль «Пежо», державний реєстраційний номер [NUMBER]. В силу вимог ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає до уваги доводи третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про те, що сторонами не доведено придбання спірного майна у період шлюбу та те, що спірне майно не підлягає поділу, оскільки перебуває під арештом як безпідставні. Доводи третіх осіб про реєстрацію за відповідачем права власності на приміщення станції технічного обслуговування з порушенням вимог закону в судовому засіданні підтвердження не знайшли. Третіми особами не надано жодних доказів про те, що станція технічного обслуговування набута [PERSON] до укладення шлюбу, чи за рахунок коштів інших осіб. Право власності на спірне приміщення зареєстроване за відповідачем відповідно до встановленого законом порядку, в період шлюбу. Наявність у відповідача боргових зобовязань перед третіми особами на підставі судового рішення, за яким відкрито виконавче провадження, не є перешкодою поділу майна подружжя, на яке позивач має право відповідно до закону. Крім цього, предметом спору є половина майна, набутого за час шлюбу. Інша його 1/2 частина залишається у власності [PERSON] Саме він є боржником за виконавчим провадженням, стягувачами в якому є треті особи [PERSON] та [PERSON] Відтак, унаслідок поділу майна між сторонами права [PERSON] і [PERSON] як стягувачів у виконавчому проваджені не порушені, оскільки у власності [PERSON] залишається 1/2 частина майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги стягувачів. В силу вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак, при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя у набутому ними майні. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що спірна станція технічного обслуговування автомобілів та автомобіль «Пежо» були придбані сторонами за час шлюбу, а тому є обєктом права спільної сумісної власності і підлягають поділу між сторонами в рівних частинах. При цьому суд вважає необгрунтованими твердження представника третьої особи [PERSON] [PERSON] про відсутність доказів придбання спірного автомобіля в період шлюбу, оскільки з оглянутого у судовому засіданні оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №542725, встановлено, що автомобіль «Пежо», державний реєстраційний номер [NUMBER], зареєстровано за [PERSON] на праві власності 08 серпня 2006 року. Копія зазначеного свідоцтва знаходиться в матеріалах справи. Жодних доказів на спростування зазначених обставин судом не здобуто. При вирішенні вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна суд враховує, що позивач не погоджувалась на отримання компенсації вартості її частки у спірному приміщенні та автомобілі, а тому не може застосувати вимоги ч. ч. 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України та відповідно до розяснень, наданих у п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» повинен визнати ідеальну частку позивача в цьому майні, яка відповідно до вимог ст. 70 СК України становить 1/2 його частину. Щодо стягнення з відповідача в користь позивача грошових коштів у розмірі 50000 гривень, то суд вважає ці вимоги обгрунтованими. Зокрема, факт отримання відповідача від позивача цих коштів підтверджується письмовою розпискою та відповідачем не оспорюється. Встановлено, що кошти сплачені на підставі мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] 20 червня 2014 року, яка визнана ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20 червня 2014 року. Позивач сплатила відповідачу 50000 гривень в рахунок визнання за нею права власності на ціле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів. Ухвала суду від 20 червня 2014 року про визнання мирової угоди скасована. В ході розгляду позивачем зменшено позовні вимоги в цій частині. Предметом спору є 1/2 частина цього приміщення. Відтак, кошти в розмірі 50000 гривень набуті відповідачем безпідставно. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. При цьому суд враховує, що представником позивача в судовому засіданні уточнено підстави позовних вимог у цій частині. Більше того, серед вимог, передбачених ст. 119 ЦПК України, відсутній обовязок позивача зазначати норму матеріального права при обгрунтуванні позову, а визначення спірних правовідносин і застосування закону є прерогативою суду. З цих підстав суд відхиляє доводи представника третьої особи [PERSON] [PERSON] про те, що уточнення до позовної заяви суперечать вимогам цивільного процесуального законодавства України, і тому, на його переконання, є підставою відмови в їх задоволенні. За вказаних обставин суд вважає, що безпідставно набуті відповідачем грошові кошти в розмірі 50000 гривень підлягають до стягнення з нього в користь позивача. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 61, 60, 69 71 Сімейного кодексу України, ст. 1212 ЦК України,

Outcome: approved