Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON], уточнивши свої позовні вимоги, звернулася до суду з позовом до Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області, [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок. Свої вимоги мотивувала тим, що 07 жовтня 1999 року у Виноградівській сільській раді Тарутинського району Одеської області між нею та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку № 50, розташованого в с. Виноградівка по вул. Леніна Тарутинського району Одеської області. У 2012 році вона звернулась до Тарутинського РБТІ з метою зареєструвати своє право власності на житловий будинок, однак їй було відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме не посвідчений нотаріально. Однак на теперішній позивач не в змозі нотаріально посвідчити вказану угоду, оскільки 16 серпня 2010 року [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та син [PERSON], тобто відповідачі у справі, які не заперечують проти визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання за позивачем права власності на вказаний житловий будинок з надвірними спорудами за зазначеною адресою. Позивач в судове засідання не зявилась, на розгляд суду від неї надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності. На позові наполягає. Відповідачі у судове засідання не зявилися. На адресу суду від них надійшли заяви про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без їх участі, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 158 ЦПК України. В звязку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснювалось. Згідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, позивач заявила вимогу про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 07 жовтня 1999 року. На час укладання вказаного договору діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року, тому суд дійшов висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963) року була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Також, ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріальному посвідченню, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В даному випадку, наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено, що 07 жовтня 1999 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого секретарем Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за № 125, придбала у [PERSON] належний йому житловий будинок № 50, розташований в с. Виноградівка по вул. Леніна Тарутинського району Одеської області (а.с. 7,9). 16 серпня 2010 року [PERSON] помер (а.с. 9). У 2012 році позивач звернулась до Тарутинського РБТІ з метою зареєструвати своє право власності на житловий будинок, однак їй було відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме не посвідчено нотаріально (а.с. 28). Однак, на теперішній час позивач не в змозі нотаріально посвідчити вказану угоду, тому що 16 серпня 2010 року [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та син [PERSON], тобто відповідачі у справі, які не заперечують проти позову. Згідно довідки виконкому Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області № 557 від 26 червня 2015 року житловий будинок № 50, розташований по вул. Леніна, с. Виноградівка Тарутинського району Одеської області зареєстрований за позивачем [PERSON] (а.с. 15, 16). За таких обставин суд дійшов висновку, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка діяла на час укладання угоди, є правові підстави задовольнити позовні вимоги позивача, визнати угоду, яка нею була укладена дійсною та визнати за позивачем право власності на спірний житловий будинок і господарські споруди. Також, відповідно до ст. ст. 215, 220 ЦПК необхідно вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Зокрема, при подачі позову 09 жовтня 2015 року позивач сплатила 957,05 гривень судового збору (а.с. 1). В подальшому, при збільшенні позовних вимог 08 грудня 2015 щодо визнання договору купівлі продажу дійсним, позивач судовий збір не сплатила (а.с. 51). Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент звернення з уточненою позовною заявою) за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою повинен бути сплачений судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, зокрема позивач повинна була доплатити 487,20 гривень. Пунктом 18 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справу судом може бути розглянуто та змінено вимоги позивача без доплати суми судового збору з подальшим розподілом останнього між сторонами згідно зі статтею 88 ЦПК. У разі зменшення розміру позовних вимог зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь держави недоплачений судовий збір в сумі 487,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved