Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] предявила\~ у суд даний позов і просить стягнути з відповідача залишок отриманих коштів в сумі 21 000,00 грн, посилаючись на те, що 03 березня 2014 року відповідач отримав від неї 17\~000,00 грн,\~ 02 листопада 2014 року - 10\~000,00 грн, 20 грудня 2014 року -\~ 9\~000,00 грн, 22 вересня 2015 року - 5000,00 грн.. Кошти були отримані в рахунок майбутнього продажу будинку по вул.Енгельса, 13 в смт.Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, який вчинений не був. Частину коштів відповідач повернув, а частину відмовляється. У суді позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і надали пояснення, аналогічні змісту заяви. Додатково пояснили, що батьку відповідача на праві власності належить будинок, розташований по вул. Енгельса, 13 (до зміни нумерації 17) у смт.Стеблів, який мала намір купити позивач і нею були передані кошти відповідачу в сумі 41000 грн (03.03.2014 року 170000 грн, 02.11.2014 року 10000 грн, 20.12.2014 року 9000 грн, 22.09.2015 року 5000 грн). 19.04.2016 року відповідачем в добровільному порядку повернуто 20000 грн. Залишок неповернутих коштів становить 21000 грн, які відповідач відмовляється повернути добровільно. Представник відповідача [PERSON] вимоги позову не визнала повністю посилаючись на те, що Корсунь-Шевченківським районним судом вже розглядалася справа між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, судом винесене рішення, яке набрало законної сили і в задоволенні позову відмовлено. Зазначила, що між сторонами дійсно існувала усна домовленість про проживання і придбання будинку, який належить батьку відповідача. Всього відповідач від позивача отримав кошти в сумі 41000 грн, з яких 20000 грн відповідач повернув позивачу, а решта коштів - це була оплата за проживання позивача в будинку, але договір оренди житла між сторонами не укладався. Відповідач не мав довіреності від свого батька на отримання коштів від позивача та на право розпоряджатися будинком, що належить батьку, тобто відповідач був лише посередником між позивачем та його батьком. Батько відповідача є психічно-хворим і перебуває в Звенигородському будинку-інтернаті для інвалідів та престарілих, він не визнавався недієздатним. В матеріалах справи містяться письмові пояснення батька відповідача з приводу даної справи. Третя особа [PERSON] звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до повного задоволення. У суді встановлено, що батьку відповідача [PERSON] на праві власності належить будинок, розташований по вул. Енгельса, 13 (до зміни нумерації 17) у смт.Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, придбаний відповідно до договору купівлі-продажу від 03.11.2004 року. Позивач та батько відповідача в усній формі домовились про майбутній продаж будинку позивачу, позивач вселилась в будинок, проживала в ньому з осені 2014 року по 18.06.2016 року. Через тяжку хворобу батька відповідача та його знаходження у Звенигородському будинку-інтернаті для інвалідів та престарілих подальші дії щодо майбутнього продажу будинку здійснював від імені власника будинку його син відповідач, однак відповідні документи на представництво інтересів оформлені не були. Кошти в рахунок оплати вартості будинку позивач передавала відповідачу, що оформлювалось розписками. Так, згідно розписки від 03 березня 2014 року вбачається, що відповідач бере в борг від позивача гроші в сумі 17\~000,00 грн., свідком чого виступав [PERSON] (а.с.6). З розписки від 02 листопада 2014 року вбачається, що відповідач бере в борг від позивача гроші в сумі 10\~000,00 грн., свідком чого виступав [PERSON] (а.с.7). З розписки від 20 грудня 2014 року вбачається, що відповідач бере в борг від позивача гроші в сумі 9\~000,00 грн. (а.с.8). З розписки від 22 вересня 2015 року вбачається, що відповідач частково отримав від позивача кошти в рахунок майбутнього продажу будинку батька, розташованого по вул. Енгельса, 13 (до зміни нумерації 17) у смт. Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, в день складання цієї розписки на загальну суму 41\~000,00 грн., в т.ч. отримані за вказаними трьома розписками 36 000,00 грн. А 22 вересня 2015 року відповідач фактично отримав ще 5\~000,00 грн. Також сторони домовились, що іншу суму 26\~000,00 грн. позивач сплатить протягом двох років. Свідком вказаного виступила [PERSON] (а.с.9). Вищевказані обставини також були встановлені рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2016 року, що набрало законної сили 11 листопада 2016 року (а.с.18-19). Оскільки договір купівлі-продажу будинку не відбувся, у звязку з чим 19 квітня 2016 року відповідач добровільно повернув позивачу кошти в сумі 20\~000,00 грн. 30 травня 2016 року позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про повернення отриманих відповідачем коштів, на підставі розписок. Дана вимога отримана відповідачем 02 червня 2016 року, однак дану вимогу відповідач не виконав та не повернув позивачу залишок коштів, який складає 21\~000,00 грн. У звязку з цим позивач була змушена звернутися до суду для захисту своїх прав. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст.209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до приписів ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що батьку відповідача [PERSON] на праві власності належить будинок, розташований по вул. Енгельса, 13 (до зміни нумерації 17) у смт.Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Між [PERSON] та [PERSON] була усна домовленість про продаж вказаного будинку, позивачем частково була оплачена вартість даного будинку і кошти отримував відповідач [PERSON], який не мав довіреності від свого батька на отримання коштів від позивача та на право розпоряджатися будинком. Частиною 3 ст.244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин, що заначено у ч.1 ст.245 ЦК України. Тобто, відповідачем від позивача були набуті кошти в сумі 41000 грн без достатньої правової підстави, частина з яких повернута, а саме 20000 грн, а решта 21000 грн залишилися неповернутими у зв»язку з тим, що відповідач вважає, що це орендна плата за проживання позивача у будинку батька, але це не підтверджено, оскільки договір на оренду житла не був укладений. Частиною 1 ст.1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки відповідачем від позивача були отримані кошти без достатньої правової підстави, тому з цих підстав суд приходить до висновку про обов»язок відповідача повернути кошти. Відповідно до ст.ст.1,10 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом не приймаються до уваги письмові пояснення третьої особи [PERSON], який перебуває у Звенигородському будинку-інтернаті для інвалідів та престарілих, оскільки такі не завірені головним лікарем даної установи. Також суд критично, як спробу уникнути цивільної відповідальності, оцінює посилання представника відповідача на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2016 року (а.с.а.с.18-19), як на підставу відмови у задоволенні даного позову та закриття провадження у справі, оскільки у справі, що розглядається судом, дійсно сторонами є тіж особи, предмет спору є тим же, але підстави позову є іншими, ніж ті, що були предметом судового рішення від 01 листопада 2016 року. На підставі вищевикладеного, оскільки відповідачем без достатньої правової підстави були отримані кошти від позивача, тому суд приходить до висновку про задоволення позову та стягує з відповідача на користь позивача 21 000,00 грн. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет або підставу позову, а відповідач не предявив зустрічний позов та протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах предявлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. При задоволенні позову суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в справі.

Outcome: approved