Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просила суд визнати гаражний бокс № [NUMBER] , що розташований в гаражно - будівельному кооперативі «ГБК -9» , розташованого за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю за [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 12 січня 1964 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м.Києві. 13 лютого 1979 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, а [INFO] [PERSON] помер. За час перебування у шлюбних стосунках було придбано гаражний бокс № [NUMBER] , розташованого в ГБК 9 по [ADDRESS] . Право власності на спірний гаражний бокс виникло на підставі рішення Дарницького виконкому м.Києва №612 від 11.11.1974 року. На підставі викладеного спірний гаражний бокс є спільною сумісною власністю подружжя. Після смерті спадкодавця [PERSON] його син [PERSON] з метою прийняття спадщини звернувся з відповідним позовом до суду, але в задоволення його позову було відмовлено. На даний час спірним гаражним боксом користується відповідач [PERSON] , який чинить перешкоди в користуванні вказаним спірним майном як позивачу так і відповідачу [PERSON] та з метою захисту своїх інтересів та інтересів [PERSON] вона звернулася до суду з відповідним позовом, так -як вважає, що спірний гаражний бокс є спільною сумісною власністю подружжя та їй на підставі вимог КЗпШС повинна належати Ѕ частина спірного майна. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з обставин викладених в позовній заяві та просив його задовольнити в повному обсязі, з обставин викладених в позовній заяві Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав з обставин викладених в позові та підтримав позиції представника позивача, вказуючи на те, що саме задоволення позову відновить права позивача. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову підтримавши наданий до суду відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивачем пропущений строк звернення до суду, та позов не ґрунтується на вимогах законодавства та позивач вже намагалася визнати за собою право власності на спірний гаражний бокс в порядку спадкування, але рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 25 січня 2018 р. останній було відмовлено в задоволені вказаного позову. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 13 лютого 1979 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 8). Як убачається з матеріалів справи, що позивач після розірвання шлюбу не зверталася з відповідним позовом у встановленому законом порядку про поділ майна подружжя. Спадкодавець [PERSON] помер [INFO] ( а.с. 13). На момент укладання та розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] їх правовідносини регулювалися вимогами Кодексу Законів про шлюб та сім`ю України. Статтею 22 КЗпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Також статтею 29 даного Кодексу визначено, що Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Статтями 10,11 КЗпШС України також передбачено, що у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом. У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як було встановлено в судовому засіданні, що позивач після розірвання шлюбу 13 лютого 1979 року, дата видачі свідоцтва про розірвання шлюбу 23 травня 1997 р., з відповідними позовами до суду не зверталася та поділу майна між подружжям не було, в зв`язку з чим пропустила 3- х річний термін, що визначений в ст. 29 КЗпШС України. Також до суду позивачем чи її представником не надано правовстановлюючих документів на спірний гаражний бокс, крім долученої до позовної заяви копії довідки, датованої 26.02.2014 р. виданої ГБК «ГСК -9» , про те, що [PERSON] , є власником спірного гаражного боксу № [NUMBER] та є членом даного ГБК. Частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 4 статті 267 ЦК України також визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень представника позивача, відповідача та представника відповідача, та його представника суд прийшов висновку про необґрунтованість позову. Питання, щодо стягнення судових витрат в межах даної цивільної справи було вирішено у відповідності до ст. ст. 139, 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed