Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача Цегівської сільської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Свій позов обґрунтовує тим, що [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , яка проживала у житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] . З 1973 року в цьому будинку почала проживати позивач із сім`єю. Після смерті бабусі спадкоємцями її майна є батько позивача - [PERSON] та донька померлої [PERSON] , які спадщини не прийняли та на видачу свідоцтва про право на спадщину не претендують. До 2005 року догляд за будинком допомагав здійснювати батько позивача, а з 2005 року позивач разом із чоловіком почала вести своє господарство та доглядати за ним. Враховуючи те, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє вищевказаним майном, тому просить визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на вищевказаний будинок. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву в якій просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Представник відповідача Цегівської сільської ради Горохівського району Волинської області в підготовче судове засідання не з`явився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. Справу просить слухати у його відсутність. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно витягу з погосподарської книги №3 за 2019 р. вбачається, що по особовому рахунку № [NUMBER] будинковолодіння з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] належить [PERSON] . Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим 14 квітня 2000 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у с.Цегів Горохіського району Волинської області. З довідки Цегівської сільської ради Горохівського району Волинської області вбачається, що спадкодавець [PERSON] до дня смерті проживала в житловому будинку в [ADDRESS] разом із внучкою [PERSON] . Однак документи, що підтверджують право власності на майно відсутні. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є син [PERSON] та дочка [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ст.527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із заяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчених секретарем Цегівської сільської ради вбачається, що вони не вступили в управління та володіння спадковим майном та до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертались, на отримання спадкового майна не претендують, до суду за продовженням строку, встановленого для прийняття спадщини звертатись не будуть та від належної їм частки спадщини за законом на житловий будинок відмовляються. Із квитанцій, доданих до матеріалів справи вбачається, що [PERSON] оплачувала послуги по газопостачанню у 2007-2008 р. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, а у відповідності до ч.2 особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Пунктом 9 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність добросовісність має враховуватися саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння має місце тоді, коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Технічною документацією на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] стверджується, що вказаний будинок відповідає всім будівельним та технічним нормам. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, судом встановлено, що позивач більше десяти років добросовісно, відкрито і безперервно користується і володіє житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , а тому набула право власності на вказаний будинок в порядку набувальної давності. Інших осіб, які претендують на це майно, не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд таке визнання приймає і постановляє рішення про його задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved