Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] підприємство «Вінницька транспортна компанія» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виселення та просило виселити [PERSON] з гуртожитку по вул. Першотравневій, 98А у м. Вінниці. Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 вересня 2014 року [PERSON] звільнено з підприємства за ініціативою працедавця згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, однак відповідач ліжко-місце не звільнив. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представники у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з тих підстав, що на даний час це є його єдиним житлом, а на нього поширюються гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Представник третьої особи служби у справах дітей Вінницької міської ради згідно заяви просив справу слухати у їх відсутність та захистити житлові права дитини. Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що гуртожиток по вул. Першотравневій, 98А у м. Вінниці перебуває на балансі позивача - Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» (колишнього Комунального підприємства «Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління»). Відповідач [PERSON] з 12.12.2005 року працював у Комунальному підприємстві «Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління» слюсарем по ремонту рухомого складу тролейбусного депо, а з 27 вересня 2010 року електромонтером контактної мережі (а.с. 4, 5). Відповідно до наказу генерального директора Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» № 29 від 22 вересня 2014 року [PERSON] звільнено з 21 червня 2014 року за прогули, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6). На підставі Ордеру № 51, виданого згідно Рішення адміністрації та профкому Вінницького підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління» від 28.12.2005 року, [PERSON] було надано право зайняття ліжко-місця в гуртожитку по вул. Першотравневій, 98А у м. Вінниці (а.с. 8). Таким чином, [PERSON] було вселено у кімнату № 160 у гуртожитку Комунального підприємства «Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління» по вул. Першотравневій, 98А у м. Вінниці. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 2 жовтня 2013 року позов Комунального підприємства «Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління» до [PERSON] про виселення залишено без задоволення. При цьому як було встановлено судом, [PERSON] був правомірно вселений у спірну кімнату на підставі ордеру. Згідно п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, \~\~організації \~\~видає громадянинові спеціальний ордер\~(додаток), який є єдиною підставою для вселення\~на надану жилу площу. \~\~\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом; виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до п. 19 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208, переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і комітету комсомолу з видачею нового ордера. \~\~\~ \~Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Статтею 132 ЖК України\~передбачено підстави виселення з гуртожитку. Разом з тим, відповідно до вимог\~ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» \~забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього\~Закону, без попереднього надання їм їх сім'ям іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього\~Закону\~допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до ч. 1ст. 20 цього Закону. Як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 серпня 2013 року «Аналіз судової практики застосування Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» згідно зі статтями 19, 20 Закону N 500-VI визначено вичерпний перелік підстав виселення, переселення чи відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, що допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей. Сфера дії цього\~Закону\~поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них (ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку»). Таким чином, встановивши, що відповідач власного житла не має, на законних підставах вселився до гуртожитку, більше п'яти років зареєстрований в ньому та проживає до теперішнього часу, суд приходить до висновку про те, що останній не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення. При цьому слід критично оцінювати пояснення представника позивача, що відповідач не є особою, яка підлягає правовому захисту відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» з наступних підстав. Відповідно до статті 1 Закону N 500-VI дія цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов. Першою з визначених умов для одержання мешканцем гуртожитку права на приватизацію кімнати в гуртожитку, наявність якої необхідно врахувати під час розгляду цієї категорії справ, є відсутність в особи власного житла. В ході судового розгляду дана обставина сторонами не оспорювались та позивачем не спростована. Другою обставиною, з якою пов'язане право на захист особи відповідно до Закону N 500-VI, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. Правомірність проживання та користування гуртожитком встановлена як рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 2 жовтня 2013 року, так і знайшла своє відображення в ході судового розгляду, оскільки відповідач вселився та проживає на підставі спеціального ордеру, який йому було надано на підставі рішення адміністрації та профкому ВП «ТТУ» від 28.12.2005 року в звязку з роботою. При цьому слід відхилити заперечення представника позивача, що відповідачу лише надано право на користування ліжко-місцем, оскільки згідно п. 4 Примірного положення про гуртожитки гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). Третьою умовою, яка дає підстави для забезпечення реалізації прав осіб на підставі Закону N 500-VI, є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах, яка дотримана в повній мірі відповідачем, що посвідчується відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Вінницькій області, відповідно до яких [PERSON] зареєстрований в [INFO] (а.с. 15). Також суд вважає, що відповідач фактично проживав протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку, що відповідно до статті 1 Закону N 500-VI четвертою обов'язковою складовою статусу мешканця гуртожитку, яка є обов'язковою умовою для реалізації конституційного права на житло на підставі Закону N 500-VI. В звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати (судовий збір) слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed