Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду з уточненими позовними вимогами (арк.. справи 240-246) до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, набутих без правової підстави, відсотків на рівні облікової ставки НБУ та інфляційних втрат. В обґрунтування вимог посилається на те, що [PERSON] з липня 2006 року по квітень 2013 року отримав від неї через систему міжнародних грошових переказів, грошові кошти на загальну суму 191510,21грн., з яких: 6464 Євро, що станом на 25.01.2017року еквівалентно 188878,08грн., та 2632,13грн. Після повернення в Україну, у вересні 2013 році вона звернулася до відповідача з вимогою про повернення належних їй коштів, однак відповідач добровільно повернути отримані кошти відмовляється. З урахуванням того, що кошти їй повернуто не було, просить стягнути з відповідача 6414 Євро, що еквівалентно 191510,21грн., та 2632,13грн, які набуті [PERSON] без достатньої правової підстави, 192801,60грн. інфляційних втрат, а також 100520,84 грн. відсотків на рівні облікової ставки НБУ. Стягнення коштів просить суд провести у гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на дату підготовки заяви про уточнення позовних вимог 25.01.2017 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні відносно задоволення позовних вимог заперечили, оскільки вказують, що ніякої домовленості про отримання коштів із позивачем не було і коштів він не отримував. Згідно з вимогами частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи. [PERSON] під час перебування за кордоном в Королівстві Іспанія з липня 2006 року по квітень 2013 року періодично надсилала заощаджені кошти в іноземній валюті (євро) через систему міжнародних грошових переказів [PERSON] - особі з якою у неї були шлюбні стосунки у період з 1991р. по 2006 р. Як зазначила в позові та пояснила в судовому засіданні позивачка, оскільки вона перебувала за кордоном і не мала місця де можна було зберігати зароблені гроші, кошти нею надсилалися в Україну на адресу відповідача, з яким у неї збереглися дружні відносини після розірвання шлюбу, і щодо якого остання розраховувала на повернення коштів по поверненню до України. Таким чином, [PERSON] через систему міжнародних грошових переказів, на імя [PERSON] було надіслано коштів на загальну суму 191510,21грн., з яких: 6464 Євро (50 Євро надіслано через ПАТ «[PERSON] Аваль» та 6414Євро через ПАТ «Приватбанк»), що станом на 25.01.2017 року еквівалентно 188878,08грн., та 2632,13грн., що підтверджено копіями платіжних документів, які видані установами, що здійснювали міжнародні грошові перекази, які містяться в матеріалах справи. Після повернення в Україну, у вересні 2013 році [PERSON] звернулася до [PERSON] з вимогою про повернення належних їй коштів, однак відповідач добровільно повернути отримані кошти відмовився, повідомивши їй, що він розпорядився вказаними коштами на власний розсуд. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Верховним судом України викладено правову позицію у постанові від 02.10.2013 р. у справі №688цс13, відповідно до якої зазначено, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. У зазначеній постанові Верховний Суд України також відзначив, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами або правочином. Аналізуючи зміст спірних відносин суд дійшов до переконання, що між сторонами спору дійсно склалися стосунки за яких спірні кошти зберігалися у відповідача без достатньої правової підстави, оскільки наявності будь яких правочинів, визначеної законом форми судом не встановлено. Наразі й сам відповідач заперечує будь які договірні відносини сторін спору, як і факт отримання грошей від позивачки. Окрім вимоги про стягнення з відповідача 191510,21грн., з яких: 6464 Євро, що станом на 25.01.2017року еквівалентно 188878,08грн., та 2632,13грн., які набуті [PERSON] без достатньої правової підстави, позивач просить суд стягнути з відповідача 192801,60грн. інфляційних втрат, а також 100520,84грн. відсотків на рівні облікової ставки НБУ, згідно розрахунку наведеного в заяві про збільшення позовних вимог. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, суд зазначає, що застосування до простроченої суми грошового зобовязання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у звязку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в користь позивача 192801,60грн. втрат від інфляції до задоволення не підлягають, оскільки позивачем здійснювалися валютні міжнародні грошові перекази, лише розрахунок коштів, набутих без правової підстави, здійснюється у іноземній валюті в еквіваленті до гривні. Однак, ч.2 ст.1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 цього кодексу). Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чуми грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, суд вважає правильним, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, застосувати аналогію закону, визначену подібними неврегульованими спірними правовідносинами, визначеними ст.1048 ЦК України, частиною першою передбачено, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, Верховним Судом України висловлено правову позицію щодо стягнення грошових коштів відповідно до положень статті 1212 ЦК України, яка викладена у \~постанові\~від\~2 березня\~2016\~року\~у\~справі \~№ 6-2491цс15. Відповідно до якої встановлено, що ст.625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем надані достатні докази пересилання коштів через систему міжнародних грошових переказів через установи ПАТ «[PERSON] Аваль» та ПАТ «Приватбанк» одержувачем яких вказано [PERSON], що підтверджується квитанціями про отримання переказу вказаних установ та повідомленнями ПАТ «[PERSON] Аваль» від 05.10.2016 року за №81-15-9\\7000 БТ , ПАТ «Приватбанк» від 05.10.2016 року за №20.1.0.0.0\\7-20161004\\967 із зазначенням прізвища та імені отримувача коштів ([PERSON]), направленими на адресу суду на виконання ухвали про витребування доказу від 22.09.2016 року. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача в користь позивача коштів в сумі 191510,21грн., з яких: 6464 Євро, що еквівалентно 188878,08грн., та 2632,13грн., які набуті [PERSON] без достатньої правової підстави, та стягнення 100520,84грн. відсотків на рівні облікової ставки НБУ, за користування коштами, набутими без достатньої правової підстави. Що ж до заперечення відповідача з посиланням на пропуск позивачкою позовної давності за захистом порушеного права, то дане заперечення слід оцінювати критично з огляду на ту обставину, що судом не встановлено домовленості сторін спору щодо визначення строків повернення надісланих позивачкою та отриманих відповідачем коштів, що в свою чергу надає позивачці право звернутися з вимогою до відповідача в будь якого моменту, з котрого вона вважатиме порушеним власне право власності на зароблені кошти, котрі зберігалися у [PERSON] без достатньої правової підстави. Вимогу ж позивачкою було заявлено з дотриманням строків позовної давності з часу прибуття в Україну в 2013 році за місцем безпосереднього одержання відповідачем спірних коштів. Виходячи з вище наведеного,

Outcome: partial