Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач в.о. прокурора м. Кременчука звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі професійно-технічного училища №6 м. Кременчука, де просив стягнути з [PERSON] на користь професійно-технічного училища №6 м. Кременчука заборгованість за фактичне користування житловою кімнатою державного житлового фонду [NUMBER] у сумі 8419,09 гривень та виселити [PERSON] з кімнати [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача Севастян О.В. збільшила розмір позовних вимог та просила суд виселити відповідача з займаної житлової площі та стягнути з нього 9053,37 гривень заборгованості за фактичне користування житловою кімнатою [ADDRESS]. Суду пояснила, що відповідач безпідставно проживає з лютого 2012 року у житловій кімнаті [ADDRESS]. Даний будинок є гуртожитком і знаходиться на балансі Професійно-технічного училища № 6 м. Кременчука, яке є державним закладом освіти. [PERSON] систематично порушує громадський порядок, перебуває у гуртожитку в стані алкогольного сп»яніння, поводить себе агресивно, погрожує працівникам, на зауваження не реагує. Також [PERSON] не сплачує заборгованість за користування кімнатою, яка станом на 01.11.2015 року становить 9053,37 гривень. Адміністрація училища неодноразово зверталася до відповідача з вимогами погасити борг та виселитися, але відповідач продовжує користуватися кімнатою, плату за користування житловою площею та комунальні послуги в повному обсязі не сплачує. Оскільки [PERSON] порушує правила співжиття, самоправно зайняв жиле приміщення, незаконно проживає в гуртожитку не у зв»язку з навчанням чи роботою, вважає, що він підлягає виселенню в примусовому порядку без надання іншої житлової площі. Вказує, що позов заявлено прокурором в інтересах держави, оскільки безпідставне та безоплатне використання житлової кімнати державного житлового фонду завдає шкоди державним інтересам в особі ПТУ №6 м. Кременчука. Представники професійно-технічного училища №6 м. Кременчука позовні вимоги підтримали, вказали, що відповідач не перебуває в трудових відносинах з училищем, не є учнем. Вселений [PERSON] в кімнату [NUMBER] гуртожитку був на підставі його заяви у 2012 році з дозволу адміністрації у тимчасово вільне житло разом із співмешканкою та її неповнолітнім сином. З 2003 року відповідач мав право проживати у кімнаті [NUMBER] гуртожитку як член сім»ї (син) наймача [PERSON], з якою був укладений відповідний договір оренди житлової кімнати. У зв»язку з несплатою за фактичне користування кімнатою [PERSON] разом з сином добровільно виселилися з кімнати [NUMBER]. Через деякий час відповідачу за його заявою була надана у тимчасове користування кімната [NUMBER]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав, що не згоден на виселення, оскільки іншого житла не має. Заборгованість не сплачував, оскільки плата нараховувалася адміністрацією за двох осіб, а він вже півтора року проживає один. З заявами про перерахунок плати за користування житлом у зв»язку з фактичним не проживанням співмешканки він до адміністрації не звертався. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи нерухоме державне майно - гуртожиток, розташований по [ADDRESS], перебуває на балансі професійно-технічного училища №6 м. Кременчука, обліковується в Єдиному реєстрі об»єктів державної власності та призначений для тимчасового проживання. Згідно договору найму житла в будинках державного житлового фонду, укладеного між ПТУ №6 та [PERSON] 01.07.2003 року, [PERSON] на сім»ю з 2 чоловік було надано у тимчасове користування кімнату [NUMBER] по [ADDRESS]. Сторонами не заперечується, що відповідач [PERSON], який є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], проживав разом з матір»ю у вказаній кімнаті до їх добровільного виселення. Адресною довідкою підтверджується, що [PERSON] на даний час залишається зареєстрованим як проживаючий в [ADDRESS] В судовому засіданні також встановлено, що у лютому 2012 року на підставі письмової заяви [PERSON] від 09.02.2012 року, відповідач разом із співмешканкою [PERSON] та її малолітнім сином був вселений до кімнати [ADDRESS] Довідкою від 10.02.2015 року № 137/14-22 підтверджується, що [PERSON] ніколи не знаходився в трудових відносинах з ПТУ № 6 та ніколи не навчався у вказаній установі, отже його вселення не пов»язане з роботою чи навчанням. Договір оренди житла між адміністрацією училища та [PERSON] не укладався, суду не надано доказів, що сторони мали намір його укласти. Ордер на зайняття житлової кімнати [NUMBER] [PERSON] не видавася. Письмовими доказами також підтверджується, що ПТУ №6 неодноразово повідомляла [PERSON] про необхідність виселення із займаного приміщення у зв»язку з незаконним проживанням (листи від 05.05.2015 року, 19.05.2015 року, 06.04.2015 року, 03.06.2015 року). Встановлені судом дані факти не заперечуються відповідачем. Відповідно до ч. 2,3 ст. 810 ЦК України підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом; до договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено законом. Отже, відносини, які виникають у зв'язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом України та іншими актами житлового законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно ст. 98 ЖК України передбачається, що тимчасові мешканці на вимогу наймача зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Ст. 99 ЖК України вказує на те, що піднаймачі і тимчасові мешканці самостійного права на займане житлове приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Згідно ст. 127 ЖК України гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. В силу ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Згідно Положення про гуртожиток професійно-технічного училища №6 м. Кременчука, затвердженого 30.08.2013 року, гуртожиток училища призначається для мешкання учнів з іншої місцевості на період навчання в ПТУ №6, вільні місця в гуртожитку можуть використовуватися адміністрацією навчального закладу для створення готелю за погодженням з профспілковим комітетом. Згідно з п.2.2. вказаного Положення вселення в гуртожиток відбувається за наявності заяви, підписаної заступником директора з виховної роботи, на підставі рішення адміністрації про надання місця в гуртожитку комендант укладає угоду із учнем на проживання в період навчання, яка є єдиною підставою для мешкання в даному житлі. На підставі викладеного суд вважає безпідставними твердження позивача, що [PERSON] вселився до кімнати гуртожитку самоправно, оскільки представниками ПТУ №6 визнається, що адміністрацією надавався дозвіл на його вселення на підставі його заяви. Тобто, мова може йти не про самоправне зайняття жилого приміщення [PERSON], а про вселення без достатніх правових підстав. Суд також вважає недоведеною позицію позивача щодо того, що відповідач підлягає виселенню у зв»язку з систематичним порушенням правил співжиття, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, що проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз»яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Отже, виселення за вказаних підстав застосовується судом до винних осіб, які незважаючи на заходи попередження і громадського впливу, продовжують протиправну поведінку. Позивачем не надано суду доказів застосування мір попередження і громадського впливу до відповідача. Як вбачається з письмових повідомлень ПТУ №6 про необхідність виселення із займаного приміщення, що надсилалися [PERSON], балансоутримувач також вважав, що відповідач незаконно проживає у кімнаті [NUMBER] гуртожитку, та в суді позивач вказував незаконне проживання як одну з підстав для виселення відповідача. Докази того, що кімната [NUMBER] використовувалася адміністрацією як готель, що передбачено Положенням, суду не надавалися. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON], який зареєстрований як проживаючий в кімнаті [NUMBER] гуртожитку, тимчасово був вселений до кімнати [NUMBER] гуртожитку не у зв'язку з роботою або навчанням, а також не на підставі договору з адміністрацією, і не у встановленому законом порядку, а тому, як тимчасовий мешканець, підлягає виселенню на вимогу адміністрації без надання іншого житла. Відповідач [PERSON] в суді не заперечував, що з лютого 2002 року він проживав у кімнаті [NUMBER] гуртожитку, отримував послуги з проживання, в тому числі і комунальні послуги, що надавалися позивачем. Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо), або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 3 цієї статті встановлено, що зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Як встановлено ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки ПТУ №6 надавались, а [PERSON] споживались послуги за фактичне користування житлом, але не сплачувалися в повному обсязі, слід стягнути з відповідача заборгованість по їх оплаті. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за користування кімнатою в гуртожитку, ПТУ №6 нараховує плату на кімнату, а не на кількість мешканців, тому вона сплачується в повному обсязі. Комунальні послуги розраховуються, виходячи з кількості осіб, що мешкають в кімнаті, та показників лічильника і сплачуються на рахунки балансоутримувача, тому вартість несплачених комунальних послуг може стягуватися в частках з кожного, проживаючого в кімнаті. Позивачем клопотання про залучення до участі в справі в якості співвідповідача співмешканки [PERSON] [PERSON] не заявлялося, що не позбавляє його права звернення до суду з окремим позовом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПТУ № 6 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в сумі 4436,23 гривень, що відповідає наданому позивачем розрахунку. Відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Outcome: partial