Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника [PERSON] у травні 2017 р. звернулась до суду з позовними вимогами про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей -[PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за межі України у період з 01.07.2017 р. по 16.07.2017 р. до країни прямування - Республіка Болгарія у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] В обґрунтування позову посилається на те, що сторони з 02.08.2003 р. по 11.11.2014 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого позивачка [INFO] сина [PERSON] та [INFO] сина [PERSON]. 07.11.2014 р. між сторонами був укладений Договір про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав та обов'язків, який в подальшому відповідачем [PERSON] злісно не виконувався, у зв'язку з чим рішенням Святошинського районного суду м. Києва вказаний договір був розірваний та визначено місце проживання дітей з їх матір'ю позивачкою по справі. Враховуючи те, що позивачка має матеріальну можливість виїжджати за кордон на спільний з дітьми відпочинок, проте, для виїзду синів необхідна згода їх батька, однак позивачка такої згоди не може отримати від відповідача, який усі усні та письмові прохання про надання такого дозволу та явки до приватного нотаріуса для посвідчення відповідних заяв ігнорує, тому вона вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Посилаючись на ст.313 ЦК України, ст.7, 144, 150, 155 СК України, ЗУ «Про порядок виїзду з України та виїзду в Україну громадян України», ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцію про права дитини просила заявлені позовні вимоги задовольнити. В судове засідання позивачка не з'явилась, її представник подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останньої. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся судом двічі належним чином, а тому суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], сторони по справі (а.с. 19, 20). Встановлено, що з 02.08.2003 р. по 11.11.2014 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.(а.с. 14-17). Судом встановлено 07.11.2014 р. між сторонами був укладений Договір про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав та обов'язків (а.с. 21-23), проте, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 р. вказаний вище Договір був розірваний та визначено місце проживання дітей з їх матір'ю позивачкою по справі (а.с. 24-33). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2015 р. рішення районного суду змінено та визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні сина [PERSON], а саме: щосуботи з 09 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. в присутності матері, в іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 р. залишено без змін (а.с. 33-38). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.01.2016 р. рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2015 р. залишено без змін (а.с. 39-45). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] маючи матеріальну можливість (а.с. 88) неодноразово письмово зверталась до відповідача [PERSON] з вимогою з'явитися до приватного нотаріуса для надання позивачці дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON] з метою їх оздоровлення. Проте, вказані вище письмові вимоги були залишені відповідачем [PERSON] без реагування (а.с. 60-87), в зв'язку з чим вона позбавлена права на виїзд за кордон з неповнолітніми синами [PERSON] та [PERSON] без згоди та супроводу їх батька відповідача [PERSON], що зумовлено, в тому числі вкрай негативними стосунками, які склались між сторонами, що вбачається з матеріалів справи (а.с. 46-58). Таким чином, судом встановлено, що позивачка не має можливості з об'єктивних причини отримати від відповідача [PERSON] згоду на виїзд їх неповнолітніх синів [PERSON] ти [PERSON] за межі України без його згоди та супроводу. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон. Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку що представник позивачка довела позовні вимоги, які відповідно до ст. 60 ЦПК України знайшли своє підтвердження та обґрунтування, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved