Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 300205,5 гривень, з яких: сума боргу - 245000,00 гривень, сума пені - 34199,32 гривень, сума втрат від інфляції - 18130,00 гривень, сума 3% річних - 2876,18 гривень. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 23.02.2018 року між ним та [PERSON] був укладений строковий договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 540000 гривень на строк до 25.04.2018 року. Цей факт підтверджено договором позики грошей від 23.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. Відповідач станом на день подання позову повернув частину грошових коштів, що може бути підтверджено копією договору позики грошей, яка знаходиться у [PERSON] , на якому [PERSON] , отримуючи від [PERSON] грошові кошти, власноручно робив записи про дату та суму отриманих грошових коштів. Останнього разу [PERSON] повернув позивачу частину грошових коштів в сумі 15000 гривень 27.11.2018 року, про що на копії відповідача будо зроблено запис, станом на 05.02.2019 року відповідачем позивачу повернуто грошові кошти в сумі 295000 гривень. Станом на день подачі позову відповідач [PERSON] не повернув позивачу [PERSON] грошові кошти в сумі 245000 гривень. Відповідач зобов`язаний сплатити три відсотки річних від простроченої суми, що складає 2876,18 гривень, а також втрати від інфляції за весь час прострочення, що становить 18130,00 гривень. Також, відповідач повинен сплатити позивачу пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки, право на стягнення пені в позивача виникло з наступного дня після 25.04.2018 року, а до суду позов подано 06.02.2019 року, то пеня підлягає стягненню за період часу з 26.04.2018 року по 05.02.2019 року. Отже, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню, яка станом на 05.02.2019 року становить 34199,32 гривень. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 22.02.2019 року відкрито провадження в справі за позовом[PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.18). Заочним рішенням суду від 11.04.2019 року позов[PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено повністю (а.с.25-36). Ухвалою суду від 17.05.2019 року за заявою [PERSON] скасовано заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 11.04.2019 року, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 18.06.2019 року (а.с.51). До суду через канцелярію надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним, в якій [PERSON] просив визнати недійсним договір позики грошей від 23.02.2018 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування вимог, позивач вказав, що 23.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був підписаний договір позики, за умовами якого відповідач передав грошові кошти в сумі 540000 гривень на строк до 25.04.2018 року, а позивач зобов`язався їх повернути. Договір посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. У договорі вказано, що гроші передано до підписання договору. Проте, гроші до підписання за цим договором не передавалися. Розписка до цього договору не складалася, а гроші не передавалися. Ухвалою суду від 19.07.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом[PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики; продовжено строк розгляду справи в підготовчому судовому засіданні та відкладено розгляд справи до 14.08.2019 року (а.с.78). До суду 07.08.2019 року надійшов від [PERSON] відзив на зустрічну позовну заяву, в якому відповідач просив в задоволенні зустрічних вимог відмовити у повному обсязі, у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Вказав зокрема, що дійсно грошові кошти 23.02.2018 року не передавалися, оскільки вони передавалися значно раніше, а саме 22.10.2016 року, що підтверджується розпискою від 22.10.2016 року, а також самим договором позики грошей від 23.02.2018 року, де зазначено, що передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Таким чином, твердження [PERSON] про те, що грошові кошти не передавалися є способом ввести суд в оману. Також, безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання правочину недійсним та твердження, що грошові кошти не передавалися за договором позики, підтверджуються примірником договору позики грошей, який знаходиться у [PERSON] , на якому [PERSON] особисто ставив відмітки про те, коли та які частини грошових коштів отримував в рахунок договору позики; роздруківкою з мобільного месенджера «Вайбер»; квитанцією Приватбанку про перерахування грошових коштів (а.с.83-85). Ухвалою суду від 28.08.2019 року відмовлено стороні позивача [PERSON] в задоволенні клопотання про витребування доказів та закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.100-101). 29.10.2019 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано до канцелярії суду заяву про зміну підстав позову про стягнення грошових коштів за договором позики. Ухвалою суду від 15.11.2019 року у прийнятті до розгляду заяви [PERSON] від 29.10.2019 року про зміну підстав позову про стягнення грошових коштів за договором позики - відмовлено. Роз`яснено позивачу -[PERSON] його процесуальне право на звернення до суду з окремим позовом, згідно положень ст.ст.174-177 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] первісний позов підтримав, просив задовольнити; заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог. Вказав, що сума боргу підлягає зменшенню на 30000 гривень, пеню, інфляцію, річні треба стягнути в тій же сумі. Зазначив, що на підтвердження передачі грошей із зазначенням строків є розписка, видана 22.10.2016 року; до 10.06.2017 року відповідач зобов`язався повернути борг. Оскільки, кошти по розписці відповідач не повернув, уклали договір позики. Передача грошових коштів може бути підтверджена договором позики, яку втратив відповідач, квитанцією - грошових коштів в сумі 30000 гривень. В розписці борг вказаний в сумі 500000 гривень, а по договору позики - 540000 гривень. Документів, що передавалась сума 540000 гривень, немає. Представник позивача [PERSON] -[PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав, просив відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Вказав, що належним чином завірена копія (примірник) договору позики у позивача відсутня. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні первісних вимог, зустрічний позов - задовольнити. Вказала, що договір позики є фіктивним, гроші по цьому договору не передавались. Дійсно по розписці передавались гроші в сумі 500000 гривень, але її немає в матеріалах справи. Гроші повертались відповідачем саме по розписці, а не по договору позики. Це два різні правочини, в яких вказані різні суми, строк виконання зобов`язань, річні. Гроші дійсно поверталися на виконання розписки. Скільки повернув відповідач по розписці не обраховували, бо це інший предмет. 30000 гривень по розписці повернули, по договору позики гроші не передавались. Належним чином завірена копія договору позики (примірник) у відповідача відсутня, він її загубив. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, а також заперечення сторін, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, суд вважає в задоволенні позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (стаття 4 ЦПК України). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до матеріалів первісного позову, позивач [PERSON] стверджує, що 23.02.2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу 540000 гривень до 25.04.2018 року. Відповідач наполягав на тому, що гроші по договору позики від 23.02.2018 року не передавались, вказаний договір є фіктивним. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За змістом статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано. Згідно первісних позовних [PERSON] , відповідач повертав йому кошти частинами, що може бути підтверджено копією договору позики грошей, примірником, який знаходився у відповідача, та який було ним втрачено. На цьому примірнику позивач, отримуючи від [PERSON] грошові кошти, власноручно робив про це записи. Таким чином, доказів виконання зобов`язань та повернення коштів за цим договором стороною не надано. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина 2 статті 1047 ЦК України). Стаття 1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю. Згідно первісного позову, 23.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений строковий договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 540000 гривень на строк до 25.04.2018 року. В ході судового розгляду як сторона позивача так і сторона відповідача надали пояснення про безгрошовість договору позики від 23.02.2018 року. У відповідності до висновку, зробленого в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та, достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У зв`язку з вище переліченим, суд приходить до висновку про безгрошовість договору позики, оскільки факт укладення між сторонами договору позики не мав місця, фактично грошові кошти в сумі 540000 гривень відповідачу передані не були. Крім того, судом встановлено, що у кожної із сторін відсутні примірники договору позики від 23.02.2018 року, а наявна лише ксерокопія, відповідно до якої [PERSON] передав [PERSON] в позику 540000 гривень строком до 25.04.2018 року (а.с.10). Відповідно до ст.95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або у іншої особи оригіналу письмового доказу. В первісній позовній заяві та у зустрічній позовній заяві не зазначено про наявність у позивачів або у іншої особи оригіналу (примірника, належним чином засвідченої копії) договору позики. Оригіналу (примірника, належним чином засвідченої копії) вказаного договору позики позивачі не надали до суду. Відсутність оригіналу боргового документа у позичальника позбавляє його можливості вимагати від боржника виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Суд, встановивши, що позивач не надав суду оригіналу (примірника) договору позики, укладеного між сторонами 23.02.2018 року, безгрошовість вказаного договору, приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за вказаним договором. Що стосується зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору позики грошей від 23.02.2018 року, суд приходить до наступного. Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Крім того, згідно п.8 Постанови Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Згідно ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно зустрічного позову, гроші до підписання вказаного договору позики від 23.02.2018 року не передавалися. В ході розгляду справи [PERSON] не заперечувався факт укладання договору, але заперечувався факт отримання грошей. Тому, оскільки, договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а в даному випадку відносини являються безгрошовими, то і позика не була вчинена. Крім того, на вимогу суду представником позивача в судовому засіданні не було надано оригіналу спірного документу. В судовому засіданні з пояснень представника позивача встановлено, що у позивача відсутній оригінал (примірник) спірного договору позики. Отже, під час розгляду справи [PERSON] не надав жодного доказу, що договір позики від 23.02.2018 року є недійсним. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Стосовно зустрічних вимог [PERSON] про визнання договору позики недійним, то суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити, оскільки правочин, який не вчинено не може бути визнано недійсним, що відповідає роз`ясненням абз.3 п.8 Постанови Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та зустрічний позов [PERSON] про визнання правочину недійсним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed