Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійний вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] , Тернопільська міська рада, звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] ті їх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В подальшому підставі поданої ним заяви відмовився від позовних вимог про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням щодо неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначив, що він зареєстрований та проживає у зазначеному житлі. Крім нього, у вказаному житлі зареєстровані його мати - [PERSON] , син [PERSON] , а також його дружина та відповідачі та їх троє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що з 2004 року його брат [PERSON] разом із сім`єю перейшли проживати на інше житло за адресою: [ADDRESS] , яка була подарована відповідачу. З 2004 року відповідачі по даний час у спірному житлі не проживають без поважних причин, комунальних послуг не сплачують, особистих речей не зберігають. [PERSON] договору найму спірного житлового приміщення не укладав, який укладено з [PERSON] , яка є матір`ю позивача та [PERSON] .. На неодноразові прохання відповідачі не знімаються із реєстраційного обліку, що створює незручності позивачу у користуванні спірним житлом. Судом, на підставі ст. 53 ЦПК України, залучено до участі в справі, в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Тернопільську міську раду. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, у задоволенні позову просять відмовити. Відзиву на позов не подавали. [PERSON] суду пояснив, що не користується спірною квартирою з 2018 року після того, як його брат - позивач у справі одружився та змінив вхідні замки у спірне житло. Зазначив, що на даний час він тимчасового проживає в [ADDRESS] , де мав намір придбати житло, однак усіх коштів на його придбання не знайшов. Зазначив, що має намір повернутись проживати у спірне житло, оскільки він та його дружина із неповнолітніми дітьми не мають на даний час де проживати. Відзиву на позов не подав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнала, зазначивши, що на даний час тимчасово проживає в с.Галущинці разом із своїм чоловіком [PERSON] та неповнолітніми дітьми, оскільки не має можливості користуватись спірним житлом, де позивачем було замінено вхідні замки до його дверей. Відзиву на позов не подавала. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Тернопільської міської ради, у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце та час розгляду справи. Письмових пояснень щодо позову не подавав. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог про предмет спору [PERSON] у судовому засіданні позовних вимог позивача не підтримала, зазначивши, що вона є квартиронаймачем спірного житла, у яке її було вселено на підставі ордеру від 21.07.1992 року на склад сім`ї трьох чоловік разом із дітьми: [PERSON] , [PERSON] . Вважає, що її син, відповідач по справі [PERSON] разом із дружиною [PERSON] на даний час не має де проживати разом із своєю сім`єю та трьома неповнолітніми дітьми, а тому заперечує щодо задоволення позову. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Як вбачається із ордеру на житлове приміщення серії МК №621 від 21 липня 1992 року, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, [PERSON] із сім`єю, яка складається із трьох осіб (сини [PERSON] , [PERSON] ) надано право на зайняття житлового приміщення житловою площею 30,2, що складається з двох кімнат в квартирі за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів №184 від 20 липня 1992 року. Наймачем зазначеного спірного житла є третя особа - [PERSON] . Відповідно до довідки, виданої ТзОВ «Керуюча компанія «Коменерего Тернопіль 1» від 20 серпня 2018 року, [PERSON] , яка власником особового рахунку зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Разом із нею зареєстровані: син - [PERSON] , [INFO] з 29.03.1993 року, син - [PERSON] , [INFO] , з 29.03.1993 року; онук - [PERSON] , [INFO] , з 10.04.2018 року; онук - [PERSON] , [INFO] , з [INFO] ; онука - [PERSON] , [INFO] , з 15.05.2003 року; невістка [PERSON] , [INFO] з 20.11.2002 року; онук - [PERSON] , [INFO] , з 13.06.2018 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі у якому народилось троє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані у спірному житлі: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухомуе майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.01.2020 року, за [PERSON] відсутні відомості щодо реєстрації нерухомого майна. Як вбачається із акту обстеження житлових умов, затвердженого директором ТзОВ «КК Коменерго Тернопіль-1», комісія в складі майстрів дільниць зазначеного товариства, склала акт про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але не проживають за адресою: [ADDRESS] більше десяти років, що підтверджено поясненнями сусідів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] . Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] зазначили, що не бачили протягом тривалого часу факту користування відповідачами спірним житлом. Щодо чинення перешкод відповідачем у його користуванні з боку позивача пояснити не змогли. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно із частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно вимог ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Відповідно до положення ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причини довготривалої відсутності. Згідно із частинами першою - четвертою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд при розгляді спору бере до уваги те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50 «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно з законом» та не може розглядатись як «Необхідне в демократичному суспільстві» (рішення «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Суд оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] , Тернопільська міська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням не підлягає до задоволення. При цьому, суд виходить із того, що договір найму спірного житлового приміщення в силу вимог ч.1 ст.61 ЖК України, було укладено із третьою особою [PERSON] , яка вселилась у нього на підставі ордеру серії МК №621 від 21 липня 1992 року, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради. При цьому, вирішуючи спір, суд враховує думку третьої особи, як наймача спірного житла, яка заперечує щодо задоволення позову та не вважає відповідачів такими, що втратили право на користування ним, пояснивши у судовому засіданні, що відповідач [PERSON] користувався ним до 2018 року та припинив його користування у зв`язку із зміною позивачем замків від його вхідних дверей, тобто з поважних причин. Також, суд при вирішенні спору враховує норми ст..29 ЦК України, ст..18 Закону України «Про охорону дитинства», та вважає, що втрата права на користування спірним житловим приміщенням відповідачами, які є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які користуються ним, як члени сім`ї наймача, буде порушувати права зазначених неповнолітніх дітей. Така правова позиція знайшла своє відображення у постанові ВС від 27.12.2018 року у справі №759/19394/15. Також, суд зазначає, що понесення одноосібних витрат позивачем по утриманню спірного житлового приміщення не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування ним, оскільки такі витрати можуть бути стягнуто ним у судовому порядку. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed