Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільно придбаного майна під час шлюбу, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м, вартістю 574536 гривень; усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м, вартістю 574536 гривень, шляхом зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою, та надання ключів від даної квартири. В обґрунтування вимог позивач вказала, що 20.02.2013 року вони з відповідачем уклали шлюб. 02.07.2020 року рішенням Київського районного суду м.Полтави їх шлюб було розірвано. Шлюбні відносини припинені, проживають окремо. Спільно з відповідачем, на його ім`я, 29.05.2017 року вони уклали договір №29/24 купівлі-продажу майнових прав на квартиру з ТзДВ «Полтаватрансбуд» з ціллю за спільний кошт придбати майнові права на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м. Вартість квадратного метра даної квартири становила на момент укладання договору 8000 гривень, а повна вартість майнових прав на квартиру становила 357600 гривень. Вказану суму вони частинами за спільний кошт перераховували на розрахунковий рахунок ТзДВ «Полтаватрансбуд» в межах укладеного договору, всі платіжні доручення залишились у відповідача. Орієнтовна здача будинку в експлуатацію зазначена в договорі 31.12.2017 року. 21.05.2018 року ТзДВ «Полтаватрансбуд» переоформило право власності на відповідача на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м, житловою 16,1 кв.м, що складається з кімнати (5), площею 16,1 кв.м; коридору (1), площею, 4,5 кв.м; кухні (3), площею 11,0 кв.м; вбиральні (сполученої) (2) площею 4,0 кв.м; комори (4), площею 3,2 кв.м. Оскільки, дане майно набуто подружжям за час шлюбу, за спільні кошти, позивач вважає його об`єктом спільної сумісної власності та просить поділити. Крім того, позивач немає доступу до даної квартири, відповідач забрав ключі від квартири, у позивача відсутні ключі від квартири, вона не може зайти та користуватися квартирою. Відповідач відмовляється йти на компроміс, тому позивач змушена вирішувати це питання в судовому порядку. Ухвалою суду від 10.06.2021 року задоволено заяву [PERSON] та накладено заборону відчуження на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні вимог. Зазначив, що дійсно під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем відповідач придбав за особисті кошти та зареєстрував на своє ім`я квартиру в новобудові [ADDRESS] . 29.05.2017 року [PERSON] та ТзДВ «Полтаватрансбуд» було укладено договір №29/24 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, відповідно до умов якого Продавець - ТзДВ «Полтаватрансбуд» продає, Покупець купує майнові права на 1-о кімнатну квартиру [ADDRESS] . 21.05.2018 року між Продавцем у особі генерального директора ТзДВ «Полтаватрансбуд» Ландар О.М. та Покупцем [PERSON] згідно договору №29/24 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 23.05.2017 року складено акт приймання-передачі в житловому будинку по [ADDRESS] , відповідно до змісту якого Продавець передав, а Покупець прийняв майнові права на квартиру [ADDRESS] , загальна площа 44,7. Вартість майнових прав на житло становить 357600,00 гривень. Цього ж дня, 21.05.2018 року [PERSON] звернувся до КП «Реєстратор» із заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 21.05.2018 року о 17 год.02 хв. 53 сек. Державним реєстратором КП «Реєстратор» Міняйло О.Г. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] номер запису про право власності: 263104371. Поряд з цим, 21.05.2018 року між [PERSON] , як продавцем, та ТзДВ «Полтаватрансбуд», як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Ця квартира належить продавцеві [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30.04.2014 року Управлінням майна комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, право власності зареєстровано 12.04.2017 року. Згідно з п.2 Договору продаж зазначеної квартири проводиться за домовленістю сторін за 382500 гривень. Інформаційною довідкою №256868732 від 17.05.2021 року підтверджується, що право власності на придбану квартиру за ТзДВ «Полтаватрансбуд» зареєстровано 21.05.2018 року о 15 год. 01 хв. 35 сек. Отже, для придбання 21.05.2018 року квартири [ADDRESS] [PERSON] витратив особисті кошти, які він отримав цього ж дня 21.05.2018 року від продажу власної квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квратири№2 по [ADDRESS] , а також незначним проміжком часу, який минув (дві години) між підписанням договору купівлі-продажу №1626 від 21.05.2018 року та актом приймання-передачі в житловому будинку по [ADDRESS] , який підтверджує факт проведення 100% оплати вартості майнових прав на квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було негайно зареєстровано [PERSON] в той же день. Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, відповідач зазначив наступне. Як видно з матеріалів справи, [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] , право власності в ДРРП на НМ за нею не зареєстровано. Отже, оскільки [PERSON] не являється власником квартири [ADDRESS] , на неї не поширюється дія ст.ст.321,391 ЦК України (а.с.58-64). Ухвалою суду від 21.07.2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 18.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Салашного М.О. про зупинення провадження у даній справі. Ухвалою суду від 23.09.2021 року задоволено клопотання сторін та витребувано докази з ДПІ у м.Полтаві ГУ ДПС у Полтавській області. Ухвалою суду від 05.11.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про об`єднання цивільних справ. Представник позивача - адвокат Лучко Т.І. в судовому засіданні позов підтримала, просила вимоги задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Вказала, що кошти від продажу квартири по вул.Сковороди відповідач витратив на себе. Заперечує, що відповідач сплатив свої кошти за квартиру по бульвару Боровиковського, спірна квартира була придбана за спільні гроші від бізнесу. Кошти за вказану квартиру вносилися частинами, і після здачі будинку в експлуатацію було оформлено право власності. Представник відповідача - адвокат Салашний М..О. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні вимог з підстав, зазначених у відзиві. Вказав, що дійсно в період шлюбу відповідач набув право власності на спірну квартиру. Проте, є ще інше майно, яке придбано, це приватизована квартира по [ADDRESS] . Відповідач продав цю квартиру і взамін ТзДВ «Полтаватрансбуд» продав йому квартиру у збудованому будинку. Приватизована квартира на 30000 гривень більше продана ніж куплена квартира по [ADDRESS] . Існує зв`язок отриманих коштів і вкладення на придбання квартири по [ADDRESS] , проміжок між цими діями складає кілька годин. Отже, квартира придбана не за спільні кошти. Гроші одноразово вносилися, а не частинами, по договору від 29.05.2017 року кошти не вносилися, документи на підтвердження даних обставин не збереглися. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.02.2013 року позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. 02.07.2020 року рішенням Київського районного суду м.Полтави шлюб було розірвано (а.с.10). Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно\~ст. 69 СК України\~дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду\~\~від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц,\~від 16 січня 2019 р. у справі №725/2488/16-ц, від 31 січня 2019 р. у справі №686/23104/17. Згідно\~ст. 71 СК України,\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених\~ЦК України. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно матеріалів справи, 29.05.2017 року [PERSON] та ТЗДВ «Полтаватрансбуд» укладено договір №29/24 купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м. (а.с.22-24 - договір №29/24 купівлі-продаджу майнових прав на квартиру) . Відповідно до п.3.1. Договору, вартість майнових прав на Об`єкт становить 357600 гривень. Вартість продажу майнових прав на Об`єкт до моменту повної її оплати Покупцем, може бути збільшена Продавцем в односторонньому порядку на неоплачену частку майнових прав за даним Договором, подорожчання якої викликано змінами економічних умов, на що Покупець, підписавши цей договір, дав згоду. Згідно п.3.4 вказаного договору, Покупець здійснює оплату за цим Договором на користь Продавця до 31 травня 2018 року включно. Відповідно до п.3.5. Договору, Покупець особисто перераховує кошти на поточний рахунок Продавця, вказаний в реквізитах цього Договору. Вартість квадратного метра даної квартири становила на момент укладання договору 8000 гривень, а повна вартість майнових прав на квартиру становила 357600 гривень. Як стверджує позивач вказану суму вони разом з відповідачем частинами за спільний кошт перераховували на розрахунковий рахунок ТЗДВ «Полтаватрансбуд» в межах укладеного договору. 21.05.2018 року ТЗДВ «Полтаватрансбуд» переоформило право власності на відповідача на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м, житловою 16,1 кв.м, що складається з кімнати (5), площею 16,1 кв.м; коридору (1), площею, 4,5 кв.м; кухні (3), площею 11,0 кв.м; вбиральні (сполученої) (2) площею 4,0 кв.м; комори (4), площею 3,2 кв.м. Позивач наполягає, що дане майно набуто подружжям за час шлюбу, за спільні кошти, вважає його об`єктом спільної сумісної власності та просить поділити. Відповідач стверджує, що квартира придбана за його кошти від продажу власної приватизованої раніше квартири. Суд вважає слушними доводи позивача. У судовому засіданні наявними доказами підтверджено те, що за час перебування у шлюбі позивач з відповідачем набули у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м. Вартість квартири в сумі 574536 гривень підтверджується висновком про вартість майна (а.с.30-31). Статтею 63 Сімейного Кодексу України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог пунктів 2,4\~ст. 65 СК\~під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презумують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов`язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених\~ст. 57 СК України\~суду не надав. Згідно п.п. 25, 30\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, судам необхідно застосовувати положення ч.ч. 4, 5\~ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди на отримання одним із подружжя грошової компенсації та попереднього внесення на депозитний рахунок суду другим із подружжя відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно\~ст. 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності .У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Приймаючи до уваги наведене, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову про поділ майна, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, не були спростовані відповідачем, а тому\~ суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ствердження сторони відповідача про те, що [PERSON] перерахував на поточний рахунок одним платежем ТзДВ «Полтаватрансбуд» кошти за придбання спірної квартири 21.05.2018 року, суд не може покласти в основу рішення, оскільки не надані платіжні документи з цього приводу, а також не надано доказів вказаним учасником справи в розумінні\~ст.ст.76-80 ЦПК України, що саме кошти, які були отримані відповідачем від продажу його приватизованої квартири, були внесені [PERSON] на рахунок ТзДВ «Полтаватрансбуд», виконуючи умови договору купівлі-продажу майнових прав №29/24. Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, на підставі яких можливо було б достовірно встановити, що оплата за придбану спірну квартиру проведена у повному обсязі відповідачем саме 21.05.2018 року та, що отримані кошти з відчуження власної квартири було використано в рахунок оплати придбання квартири [ADDRESS] . Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] , була придбана за час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти, суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити. Що стосується позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою, та надання ключів від даної квартири суд зазначає наступне. Згідно ч.ч. 1,5,6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що право власності на спірну квартиру зареєстровано на відповідача, даним рішенням суду вирішено визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, і позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження чинення відповідачем їй перешкод у користуванні квартирою\~\~ [ADDRESS] , а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. Вимоги позивача, суд вважає передчасними. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3326 гривень. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: partial