Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] ((і в інтересах недієздатного [PERSON]) 15 червня 2016 року звернулася до суду з позовом, у якому просить ухвалити рішення про визнання за нею і [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями № 6 по пров. Югорському в м. Харкові у порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON], померлого 08.09.2001 року, та матері, [PERSON], померлої 04.11.2010 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона, уроджена «Мала», 20.12.1975 року вийшла заміж за [PERSON], після чого змінила дівоче прізвище. Молодший брат позивача, [PERSON], [INFO], внаслідок тяжкого стійкого хронічного психічного захворювання з 1981 року э інвалідом з дитинства другої групи безстроково. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2014 року [PERSON] визнаний недієздатним. Його опікуном і опікуном його майна суд призначив [PERSON] Батьками позивача і [PERSON] у свідоцтвах про народження зазначені [PERSON] та [PERSON], як з 12.08.1954 року перебували у шлюбі. 21.04.1959 року батьки на імя [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності отримали земельну ділянку за адресою м. Харків, пров. Заводський, (натепер «пров. Югорський»), 6. Цей договір було посвідчено державним нотаріусом ХДНК № 9, 10.08.1959 року він був зареєстрований у [PERSON] РЖУ м. Харкова, але у КП «ХМБТІ» батьки його не зареєстрували. Будинок з надвірними будівлями є спільним подружнім майном батьків, і кожен з них був власником 1/2 частини цього будинку. 08.09.2001 року [PERSON] помер 08.09.2001 року, а [PERSON] - 04.11.2010 року. Зі смертю батька відкрилася спадщина - 1/2 частина будинку, заповіту батько не залишив. Його спадкоємцями за законом першої черги у рівних частках з'явилися дружина спадкодавця і його діти, [PERSON] та [PERSON] На час відкриття спадщини [PERSON] і [PERSON], були зареєстровані і фактично проживали у спірному будинку за однією адресою зі спадкодавцем. [PERSON] спадщину після смерті батька прийняла фактично шляхом вступу до управління спадковим майном і отримала на память про батька частину його речей. Крім того, на час смерті батька мати позивача була інвалідом другої групи, нічого не чула, страждала хронічним серцевим захворюванням. Брат позивача був інвалідом другої групи дитинства, і разом з матірю вони гостро потребували постійної сторонньої допомоги, яку надавала їм саме позивач. Вона готувала їжу, вбирала, прала, носила воду, купувала вугілля, дрова, продукти харчування, обробляла земельну ділянку і слідкувала за технічним станом будинку. З часу відкриття спадщини після смерті батька його дружині стало належати 2/3 частини будинку, а дітям спадкодавця по 1/6 частині кожному. Після смерті матері, яка також не залишила заповіту, відкрилася спадщина - 2/3 частини будинку. ЇЇ спадкоємцями за законом першої черги у рівних частках стали діти померлої, які прийняли спадщину: [PERSON] на час її відкриття продовжував проживати за тією ж адресою, що і спадкодавець, а [PERSON] своєчасно у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до ХДНК № 5 із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була заведена спадкова справа № 239/2011. З часу відкриття спадщини після смерті матері позивачці з братом стало належати 2/3 частини будинку. 18.03.2016 року позивач звернулася до державного нотаріуса ХДНК № 5 із заявою про видачу їй з братом свідоцтв про право на спадщину за законом на будинок, який лишився після смерті батьків, але отримала відмову з приводу відсутності відомостей щодо державної реєстрації спірного нерухомого майна. Представник позивача [PERSON], діюча на підставі ордеру юридичної консультації Жовтневого району м. Харкова від 05.05.2016 року, Витягу з договору № 143 від 05.05.2016 року про надання правової допомоги надала заяву, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала заяву від 15.06.2016 року про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача до судового засідання не зявився, про місце і час розгляду справи неодноразово сповіщався належним чином, про свідчать зворотні поштові повідомлення. Відомості про причини неявки представника відповідача до суду не надходили, тому за клопотанням представника позивача суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи і додатково отримані докази заявлених вимог, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позову і необхідність його задоволення у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з положень ч. 1 і 3 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України про обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних у якості свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів тощо. Так, судом на підставі паспорту громадянина України ММ 084103, виданого позивачеві 25.01.1999 року, встановлено, що [PERSON] (уроджена «Мала») Л.О, [INFO], уродженка м. Харкова, з 28.08.1984 року зареєстрована в [INFO] «а» кв. 5 (а.с. 7). У свідоцтві про народження позивача, виданому 18.06.1971 року [PERSON] районним ЗАЦС м. Харкова на підставі актового запису № 562, її батьками зазначені [PERSON] і [PERSON] (а.с. 12). 20.12.1975 року [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] і змінила дівоче прізвище, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим у [PERSON] «Жовтневий» м. Харкова на підставі актового запису № 3338 (а.с. 13). [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], з 04.02.2015 року зареєстрований в [INFO] «а» кв. 5 (а.с. 10). Це вбачається з паспорту громадянина України на імя [PERSON] МН 509222, виданого 3010.2002 року (а.с. 10). [PERSON] внаслідок тяжкого стійкого хронічного психічного захворювання олігофренії у степені імбецильності, є інвалідом з дитинства другої групи безстроково, що доведено довідкою МСЕК (а.с. 15) та пенсійним посвідченням на його імя за № [NUMBER] (а.с. 56). На підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2014 року (справа № 639/5828/14-ц), яке знаходиться на а.с. 16-18, судом встановлено, що [PERSON] визнаний недієздатним, його опікуном і опікуном його майна суд призначив [PERSON] Зі свідоцтва про одруження, виданого [PERSON] відділом ЗАЦС м. Харкова на підставі актового запису № 644, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 12.08.1954 року перебували у шлюбі (а.с. 19). У період шлюбу, а саме 21.04.1959 року, вони на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до пяти включно (рішення № 18-117 виконавчого комітету [PERSON] депутатів трудящих) отримали земельну ділянку, загальною площею 590 кв. м., за адресою м. Харків, пров. Заводський, 6 (натепер «пров. Югорський, 6») з правом забудови на цій ділянці до 01.08.1961 року трикімнатного житлового будинку з кухнею, сараєм і деревяним забором, висотою 1,5 кв. м., житловою площею 36 кв. м. Цей договір було оформлено на імя [PERSON] і посвідчено державним нотаріусом Девятої Харківської нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-5919. 10.08.1959 року договір був зареєстрований у [PERSON] РЖУ м. Харкова, але даних про його державну реєстрацію у КП «ХМБТІ» немає (а.с. 20-23). Таким чином, спірний житловий будинок з надвірними будівлями являвся спільним подружнім майном наших батьків, і кожен з них був власником 1/2 частини цього будинку. Про відсутність державної реєстрації будинку по пров. Югорському, 6 (колишній «пров. Заводський, 6») в м. Харкові, розташованому на земельній ділянці, площею 624 кв. м., зазначено у довідки КП «ХМБТІ» від 18.12.2015 року за вих. № 1102341 (а.с. 26). З цієї довідки, а також технічного паспорту КП «ХМБТІ» від 10.12.2015 року вбачається, що за цією адресою розташований будинок літ. «А-1» з прибудовою «а» і тамбуром «а1» та надвірні будівлі: навіс літ. «Б», сараї літ. «В», «Д», «Е», «Ж», літня кухня літ. «Г» та огорожа № 1, 2 (а.с. 27-32). [PERSON] помер 08.09.2001, що доведено відповідним свідоцтвом Харківського міського відділу РАЦС на підставі актового запису № 7592 (а.с. 33), а 04.11.2010 року померла [PERSON], що вбачається з відповідного свідоцтва відділу РАЦС по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 15496 від 08.11.2010 року (а.с. 34). Часом відкриття спадщини згідно ст. 525 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року), визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений у статті 21 Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідомо місце знаходження майна або його основної частини. Відповідно до положень частин 1 і 2 ст. 524 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року), спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і якщо воно не змінено заповітом. Зі смертю [PERSON] відкрилася спадщина - 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями № 6, розташованого по пров. Югорському в м. Харкові. Заповіту [PERSON] не залишив, що доведено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 44706925 від 09.08.2016 року. Спадкоємцями померлого за законом першої черги у рівних частках у відповідності з положеннями ст. 529 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року) явилися дружина спадкодавця і його діти, [PERSON] та [PERSON] Частиною 1 ст. 529 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року) передбачено, що при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги являються у рівних частках діти (у тому числі всиновлені), подружжя і батьки (усиновителі) померлого. На час відкриття спадщини дружина спадкодавця, [PERSON], та його син, [PERSON], були зареєстровані і фактично проживали у спірному будинку за однією адресою зі спадкодавцем. Це доведено даними будинкової книги (а.с. 36-43). Дочка спадкодавця, [PERSON], спадщину після смерті батька прийняла фактично шляхом вступу до управління спадковим майном у відповідності з п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української ССР: приймала участь у похованні батька, особисто готувала їжу, купувала спиртні напої і продукти харчування, одразу після похорон отримала на память про батька частину його речей (телевізор, холодильник, сімейні фотокартки, медаль «Ветеран Праці», ознаку «Почесний Машинобудівник», іменний наручний годинник). На доказ вищезазначеного суд за клопотанням представника позивача оглянув сімейні фотокартки, медаль «Ветеран Праці», ознаку «Почесний Машинобудівник», іменний наручний годинник, якими за життя нагороджувався [PERSON] Крім того, матеріалами справи доведено, що на час смерті [PERSON] його дружина була інвалідом другої групи, не чула, страждала хронічним серцевим захворюванням. [PERSON] був інвалідом другої групи дитинства, і разом з матірю вони потребували постійної сторонньої допомоги, яку надавала їм саме позивач. Після смерті батька вона обслуговувала своїх матір і брата за місцем їхнього проживання у спадковому будинку, готувала, вбирала, прала, купувала вугілля, дрова, продукти харчування, обробляла земельну ділянку і підтримувала технічний стан будинку. Таким чином, спадщину після смерті [PERSON] кожен з його спадкоємців спадщину прийняв згідно вимог ст.ст. 548 та 549 ЦК Української ССР (у редакції 1963 року). [PERSON] стало належати 2/3 (1/2+1/6) частини будинку, дітям спадкодавця по 1/6 частині будинку кожному. Статтею 548 ЦК Української ССР (у редакції 1963 року) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженням. Прийнята спадщина визнається такою, що належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини». Після смерті 04.11.2010 року [PERSON] відкрилася спадщина - 2/3 частини спірного будинку. Заповіту вона не залишила, що зясовано на підставі Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) 44707236 від 09.08.2016 року. Частиною 1 ст. 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини являється останнє місце проживання спадкодавця. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, про що передбачено ст. 1217 ЦК України. У випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у випадку не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу, про що зазначено у ч. 2 ст. 1223 ЦК України. Спадкоємцями померлої за законом першої черги у рівних частках у відповідності з положеннями ст. 1261 ЦК України з'явилися її діти, [PERSON] та малий Є.О. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за його життя і народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив спадкодавця, і батьки. Частинами 1 та 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. До того ж суд виходить з положень частин 3 та 4 цієї статті ЦК України, де йдеться про те, що спадкоємець, який постійно мешкає разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Кодексу, він не заявив про відмову від спадщини. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважається такою, що прийняла спадщину, крім випадків, встановлених частинами 2-4 статті 1273 Кодексу. Судом на підставі інформації з будинкової книги зясовано, що на час відкриття спадщини [PERSON] був зареєстрований і фактично мешкав у спірному будинку за однією адресою зі спадкодавцем, а тому прийняв спадщину згідно положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Також судом встановлено, що на час відкриття спадщини [PERSON] являвся недієздатною особою. На підставі інформації ХДНК № 5 від 02.08.2016 року за № 2197/01-16, яка надійшла до суду, встановлено, що позивач від прийняття спадщини ані особисто, ані в інтересах [PERSON] не відмовлялася. [PERSON] спадщину після смерті матері прийняла у відповідності зі ст.ст. 1269-1270 ЦК України. Вона своєчасно у встановлений законом шестимісячний строк, а саме 12.04.2011 року, звернулася до ХДНК № 5 із заявою № 666 про прийняття спадщини, після чого була заведена спадкова справа № 239/2011. Це доведено Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 266664 від 12.04.20111 року (а.с. 35). Таким чином, суд приходить до висновку, що спадщину після смерті матері, [PERSON], її діти прийняли, і кожен з них успадкував по 1/3 (2/3:2) частині будинку № 6 по пров. Югорському в м. Харкові. Як вбачається з Постанови за вх. № 690/02-31 від 18.03.2016 року ХДНК № 5 (а.с. 44), позивачу, яка діяла від свого імені та від імені недієздатного [PERSON], звернувшись із заявою за вх. 423/02-14, було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. Відмовляючи у здійсненні нотаріальної дії, державний нотаріус ХДНК № 5 [PERSON] послалася на Витяги з електронних реєстрів про відсутність відомостей щодо реєстрації нерухомого майна та копію довідки КП «ХМБТІ» за № 1102341 від 18.10.2015 року. У п. 3.1 Розяснень ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Цивільний кодекс України повязує момент виникнення права власності з моментом державної реєстрації такого права у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інших речових прав на нерухомі речі, обмеження цих прав, їхнє виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Крім того, при розгляді справи суд виходить з положень абзацу 3 п. 1 ППВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де зазначено, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Пунктом 3.3 Розяснень ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 передбачено, що за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. На підставі викладеного і

Outcome: approved