Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2015 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] прохаючи суд стягнути з нього на свою користь борг за договором позики від 26 липня 2013 року, який укладено між ним та відповідачем, у сумі 1144576 гривень; стягнути з відповідача на свою користь 5% річних за договором позики від 26 липня 2013 року, який укладено між ним та відповідачем, у сумі 91566 гривень 08 копійок; стягнути з відповідача на свою користь інфляційні збитки за несвоєчасне виконання умов договору позики від 26 липня 2013 року, який укладено між ним та відповідачем, у сумі 65515 гривень 53 копійки; стягнути з відповідача на свою користь 3% річних за несвоєчасне виконання умов договору позики від 26 липня 2013 року, який укладено між ним та відповідачем, згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України, у сумі 3657 гривень 63 копійки; стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі (а.с. 2-5). В ході розгляду справи змінив позовні вимоги, прохаючи суд про наступне: в рахунок погашення заборгованості, що виникла за договором позики від 26 червня 2013 року, визнати за ним право власності на 3/20 частини торгівельно-ділового комплексу, що розташований по вул. Щепкіна, 15-а у м. Дніпрі, загальною площею 4546 кв.м., що складається із наступного майна: літ. а, а1 ганки, літ. а2 вхід у підвал, літ. а3-а5 приямки, літ. а6 майданчик, № 1 підпірної стіни та на 3/20 частини земельної ділянки загальною площею 0,0573 га, кадастровий номер 1210100000:484:0013, яка розташована по вул. Щепкіна, 15а у м. Дніпрі (а.с. 37-39). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 26 липня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики без номеру, згідно з яким він передав відповідачеві в борг грошові кошти у сумі 1144576 гривень на придбання 3/20 частин частини торгівельно-ділового комплексу, що розташований по вул. Щепкіна, 15-а у м. Дніпрі, загальною площею 4546 кв.м., що складається із наступного майна: літ. а, а1 ганки, літ. а2 вхід у підвал, літ. а3-а5 приямки, літ. а6 майданчик, № 1 підпірної стіни та на 3/20 частини земельної ділянки загальною площею 0,0573 га, кадастровий номер 1210100000:484:0013, яка розташована по вул. Щепкіна, 15а у м. Дніпрі. Відповідач зобовязався повернути позику у строк до 04 березня 2015 року. Однак, у порушення умов цього договору, відповідач у вказаний у договорі строк позику не повернув. На отримані у позику кошти він придбав у власність 3/20 частини торгівельно-ділового комплексу, що розташований по вул. Щепкіна, 15-а у м. Дніпрі, загальною площею 4546 кв.м., та 3/20 частини земельної ділянки загальною площею 0,0573 га, кадастровий номер 1210100000:484:0013, яка розташована по вул. Щепкіна, 15а у м. Дніпрі. Через невиконання відповідачем своїх договірних зобовязань, ухиляння від зустрічі з ним для повернення коштів, він звернувся до суду для захисту свого права на повернення позики, яке порушено відповідачем. Підставою для вимоги про визнання за ним права власності є п.п. 1.1, 5.1 та 6.4 зазначеного договору, згідно з якими у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань та не повернення позикодавцю суми позики вказане у п.1.1. договору майно переходить у власність позикодавця. Враховуючи те, що відповідач добровільно умов договору не виконав, так як отримані у позику кошти йому не повернув і не має наміру це робити, спираючись на норми ст.ст. 16, 1047, 1053 ЦК України, вважає, що має право на задоволення позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, прохав задовольнити позов у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні тексту позовної заяви. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи але у судове засідання не зявився, письмових заяв та клопотань суду не надав (а.с. 44). Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. З цих підстав суд, спираючись на норми ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення представника позивача та перевіривши фактичні обставини справи наданими позивачем письмовими доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 26 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (а.с. 6). Згідно з п.п. 1.1., 2.1, 7.2 цього договору, [PERSON] позичив [PERSON] гроші у сумі 1144576 гривень на придбання 3/20 частин частини торгівельно-ділового комплексу, що розташований по вул. Щепкіна, 15-а у м. Дніпрі, загальною площею 4546 кв.м., що складається із наступного майна: літ. а, а1 ганки, літ. а2 вхід у підвал, літ. а3-а5 приямки, літ. а6 майданчик, № 1 підпірної стіни та на 3/20 частини земельної ділянки загальною площею 0,0573 га, кадастровий номер 1210100000:484:0013, яка розташована по вул. Щепкіна, 15а у м. Дніпрі, а останній зобовязався у строк до 01 березня 2015 року повернути отриману позику. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 цього договору, сума позики, прийнята позичальником від позикодавця до укладення договору, і факт отримання позики підтверджується підписанням цього договору позичальником. Згідно з п. 4.2 договору, строк повернення позики може бути продовжено за домовленістю сторін, що оформлюється додатковою угодою до цього договору. Відповідно до п. 6.4 цього договору, сторони домовились, що у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, майно, вказане у п. 1.1. цього договору, переходить у власність позикодавця. Судові витрати по справі становлять 3775 гривень 80 копійок (а.с. 1, 14). Згідно з вимогами ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону); у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного судочинства (аналогія права). Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Нормою п. 3 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, що передбачені ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше, ніж як у десять разів перевищує встановлений договором розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Нормою ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, у строк та у порядку, визначеному договором. Відповідно до вимог ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням, яке провадиться із додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, що встановлена для договору позики. З наведених норм чинного цивільного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Сторони знаходяться у договірних правостосунках на підставі укладеного між ними 26 червня 2013 року договору позики, як позикодавець та позичальник. Позичальник отримав у позику від позикодавця гроші у сумі 1144576 гривень на придбання нерухомого майна: 3/20 частин частини торгівельно-ділового комплексу, що розташований по вул. Щепкіна, 15-а у м. Дніпрі, загальною площею 4546 кв.м., що складається із наступного майна: літ. а, а1 ганки, літ. а2 вхід у підвал, літ. а3-а5 приямки, літ. а6 майданчик, № 1 підпірної стіни та на 3/20 частини земельної ділянки загальною площею 0,0573 га, кадастровий номер 1210100000:484:0013, яка розташована по вул. Щепкіна, 15а у м. Дніпрі. Згідно з умовами договору, позичальник зобовязався у строк до 01 березня 2015 року повернути отриману позику, а у випадку неповернення, передати у власність позикодавцю придбане на отримані в позику грошові кошти нерухоме майно. У вказаний у договорі термін та пізніше, своїх зобовязань не виконав, так як не повернув отримані в позику кошти та не передав у власність позикодавцю придбане на позику нерухоме майно. Таким чином, право позикодавця на повернення його власності - позичених грошових коштів, та на передачу йому у власність нерухомого майна, що придбано на позичені кошти, з боку позичальника порушено і підлягає судовому захисту. Через те, що нормами договору від 26 червня 2013 року передбачено право позичальника на передачу йому у власність, у випадку невиконання умов договору в натурі та неповернення позики, нерухомого майна, яке придбано на позичені кошти, та те, що такий захист порушеного права передбачений нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд погоджується із обраним позивачем способом захисту порушеного права шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно. Через те, що нормою ст. 392 ЦК України, яка встановлює випадки захисту права власності передбачено, що лише власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності, а у даному випадку позивач не є власником нерухомого майна, на яке прохає визнати право власності, вирішуючи спір по суті, суд вважає за можливе застосувати при вирішення цього спору аналогію закону та визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, тому що такий вид позикового зобовязання передбачено умовами договору позики. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved