Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач АТ «ОТП Банк» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: стягнути з [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк», ЄДРПОУ 21685166, заборгованість за Кредитним договором №ML-0AU/810/2005 від 16.06.2005 року станом на 20.09.2019 року в розмірі 15 202.72 доларів США та яка складається з: 9 372.92 доларів США - заборгованість по кредиту; 5 829.80 доларів США - заборгованість по відсоткам; стягнути з відповідача на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» судовий збір. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що відповідно до умов статуту, погодженого Національним Банком України 10.05.2018 року, затвердженого рішенням акціонера №77 від 05.04.2018 року, Акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна». 16.06.2005 року між [PERSON] (надалі - «боржник», «відповідач») та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є AT «ОТП Банк», (надалі - «банк», «позивач»), був укладений кредитний договір №ML-0AU/810/2005 з наступними додатковими угодами (надалі - «кредитний договір), згідно з яким боржник отримав у банку кредит в розмірі 21 780,00 доларів США (надалі - «кредит»). Видача кредиту відповідачу відбулась на підставі особисто підписаної боржником кредитної заяви від 16.06.2005 року. Згідно умов кредитного договору боржник зобов`язаний своєчасно погашати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку і строки, визначені в кредитному договорі. Відповідно положень кредитного договору банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, що визначений в договорі, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також оплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати інші зобов`язання, як це вказано у цьому договорі. Відповідно положень кредитного договору банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, що визначений в договорі, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також оплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати інші зобов`язання, як це вказано у цьому договорі. Погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Датою остаточного повернення кредиту є 16.06.2020 року. Між сторонами у подальшому до кредитного договору було укладено наступні додаткові договори: Додаткова угода №1 від 29.10.2007 року; Додатковий договір №1 від 26.12.2008 року; Додатковий договір №2 від 07.12.2009 року; Додатковий договір №3 від 07.12.2009 року; Додатковий договір №4 від 14.03.2014 року; Додатковий договір №5 від 11.08.2014 року. 26.11.2009 року боржник звернувся до банку з анкетою-заявою на отримання пільгового періоду погашення кредитної заборгованості, у якій особисто вказав обставини, що спричинили неможливість виконувати кредитні зобов`язання в повному обсязі та в якій просив відстрочити тіло кредиту. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. В порушення умов кредитного договору, боржником не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачено відсотки станом на 20.09.2019 року на загальну суму 15 202.72 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.09.2019 року становить 374 253.86 грн. та складається з: 9 372.92 доларів США - заборгованість по кредиту; 5 829.80 доларів США - заборгованість по відсоткам. Загальна сума заборгованості боржника перед банком складає 15 202.72 доларів США. З метою позасудового врегулювання спору, банком на адреси відповідача було направлено досудові вимоги №85-01-12-4-6/1238-БТ від 08.10.2019 року про повне погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується описами вкладення до цінного листа, поштовими накладними та чеком про оплату поштових послуг за пересилання. На дату подачі позовної заяви заборгованість відповідачем не погашена, сума кредиту та відсотків не сплачена. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно з ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Додатково, визнанням боргу перед банком зі сторони боржника слугує: факт укладення (підписання) перелічених додаткових договорів з банком, якими було змінено процентну ставку по кредиту та змінювалися графіки платежів; подання 26.11.2009 року до банку анкети-заяви на отримання пільгового періоду погашення кредитної заборгованості, у якій особисто вказав обставини, що спричинили неможливість виконувати кредитні зобов`язання в повному обсязі та в якій просив відстрочити тіло кредиту. Вищевказані документи є визнанням боржником боргу відповідно до практики Верховного Суду. Так, зазначена позиція відображена у Постанові Верховного Суду від 09.11.2018 року по справі №911/3685/17 «Чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. ч. 1 ст. 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акту звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.08.2020 року, позовні вимоги позивача були задоволенні повністю. Ухвалою суду від 24.09.2020 року відповідачу [PERSON] було поновлено пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 25.02.2021 року було скасовано заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.08.2020 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив розглянути справу за його відсутності, у разі неявки відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, при цьому його представник, надав до суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за його відсутності та відсутності відповідача, позов не визнає, просить застосувати до частини позовних вимог позовну давність, в іншій частини позову відмовити за недоведеністю позовних вимог з підстав, викладених у письмових поясненнях. В письмових пояснень представника відповідача зазначено наступне. Вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з наступних підстав. У матеріалах справи відсутні докази надання кредиту саме у зазначеній позивачем сумі, оскільки позивач не надав доказів отримання [PERSON] будь-яких коштів. Позивачем не було надано первинної бухгалтерської документації, на підставі якої можливо встановити отримання саме зазначеної у позові суми кредиту. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення операцій та складені під час здійснення операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Порядок видачі коштів в готівковій та безготівковій формі регламентовано спеціальним нормативно-правовим актом, а саме Постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року №337 «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України». Так, відповідно до розділу 3 глави 1 п. 1 Інструкції НБУ №337 зазначено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10), грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Інструкцією визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки. Бланки касових документів виготовляються згідно з їх зразками друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом. Відповідно до Розділу 3 глави 1 п. 2 Інструкції НБУ №337 зазначено, що з каси банку готівка національної валюти видається за такими видатковими документами: за грошовими чеками - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям за заявою на видачу готівки - фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичним і юридичним особам переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу) за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо). Проте, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до пп.2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджене постановою Правління НБУ від 30.12.98 №566, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Цим положенням визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ. Пунктом 5.1 гл.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Регістри бухгалтерського обліку повинні містити назву, період реєстрації операції, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Згідно з п.5.5. Положення про організацію операційної діяльності, форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити обов`язкові реквізити. Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Відповідно до позиції Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15-ц доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Як вбачається із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, відповідач здійснив останній платіж 17 червня 2015 року. Позовна заява подана до суду 06 листопада 2019 року, тобто з пропуском позовної давності щодо частини періодичних платежів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 висловила наступну правову позицію: «56. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а і спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). 57.Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 58.Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). 59.Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. 60.У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно. від настання терміну сплати кожного з цих платежів. 61.Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-226цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від З червня 2015 року у справі № 6-ЗІЦСІ5, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі №6- 2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.» Таким чином, вимоги щодо стягнення заборгованості, у будь-якому разі, не можуть бути задоволені в частині стягнення періодичних платежів з липня 2015 року по листопад 2016 року. Оскільки розрахунок заборгованості не містить деталізації щодо періодичних платежів після 17.06.2015 року, то у суду відсутня можливість встановити дійсну суму заборгованості. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, не визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і визначив відповідно до них правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 16.06.2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП БАНК», та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № ML-0AU/810/2005, за умовами п.п.1,2 частини №1 якого банк надав позичальникові кредит в розмірі 21 780 доларів США за цільовим призначенням - для придбання нерухомого майна, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00%, із визначенням строку повернення - до 16.06.2020 року (а.с.15-19). Правомірність надання банком кредиту [PERSON] в іноземній валюті підтверджується наявною в АКБ «Райффайзенбанк Україна» генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №191 від 02.03.2001 року згідно офіційних відомостей НБУ з інтернет-порталу www.bank.gov.ua, що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 10.02.2016 року у справі №6-1680цс15, від 16.09.2015 року у справі № 6-190цс15. Відповідно до п.п.2-4 частини №1, п.1.4, п.1.5 частини №2 кредитного договору та Графіку повернення кредиту і сплати процентів, кредит надано позичальникові на умовах сплати процентів за користування ним за фіксованою процентною ставкою. Погашення кредиту та сплата процентів здійснюються щомісяця у розмірі та строки визначені у Графіку повернення кредиту. Як визначено п.1.9 частини №2 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором та/або умов договору поруки. Судом встановлено, що Додатковими договорами до кредитного договору угода №1 від 29.10.2007 року, Додатковий договір №1 від 26.12.2008 року відповідно до якого було змінено зокрема порядок сплати п.2.1.2, 2.1.2.1 та повернення відповідної частини та сплата процентів здійснюється шляхом сплати платежів, що зменшуються у розмірі, строки з періодичністю, що визначені у Графіку платежів, який є невід`ємною частиною Додаткового договору та шляхом внесення готівки в касу або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок; Додатковий договір №2 від 07.12.2009 року, якою була змінена фіксована процентна ставка та склала 13,01% річних та викладено Графік платежів у новій редакції; Додатковий договорі №3 від 07.12.2009 року, Додатковий договорі №4 від 14.03.2014 року згідно якого була змінена фіксована процентна ставка 9,01% річних на період з 14.03.2014 року по 15.05.2014 року, з 16.05.2014 року до повного погашення 13,01% та викладено графік платежів у новій редакції та Додатковий договір №5 від 11.08.2014 року згідно якого була змінена фіксована процентна ставка з 18.08.2014 року по 15.02.2015 року у розмірі 6,00%, з 16.02.2015 року до повного виконання зобов`язань к розмірі 13,01% та викладено Графік платежів в новій редакції. Із змінами до кредитного договору відповідач ознайомлювався належним чином шляхом укладення додаткових угод (а.с.21-52). Також відповідач звертався до банку 26.11.2009 року із заявою на отримання пільгового періоду погашення кредитної заборгованості (а.с. 14). Однак відповідач всупереч умовам договору, взятих на себе зобов`язань належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 20.09.2019 року виникла заборгованість в загальному розмірі 15 202,72 доларів США, яка включає заборгованість за тілом кредиту - 9372,92 доларів США, по процентам за користування кредитом - 5829,80 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.6-7). Заборгованість в сумі 15 202, 72 доларів США, існувала станом на 17.06.2015 року та не змінювалася станом на 20.09.2019 року, що вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.6-7). Однак, суд приймає до уваги, що представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив суд застосувати строки позовної давності до виниклих правовідносин. Так, відповідно до вимог ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України, якою встановлено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» передбачає форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримання захисту за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Отже, до позовних вимог АТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості з [PERSON] , згідно зі ст.257 ЦК України, встановлено позовну давність тривалістю у три роки. Вимогами ч.ч.4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. В ході судового розгляду встановлено, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості в рахунок кредиту, позичальник [PERSON] здійснив 17.06.2015 року в сумі 16 доларів 90 центів, та в подальшому припинив повністю виконання своїх зобов`язань, що слідує з розрахунку заборгованості (а.с. 6-7). Таким чином починаючи з 16.07.2015 року, згідно з розрахунком дати чергового платежу (а.с.20), позивач АТ «ОТП Банк», дізнавшись про невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань, повинен був звернутися до суду для реалізації свого права в примусовому порядку. Отже якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачає самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А отже, перебіг позовної давності стосовно щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчисляється окремо, щодо кожного простроченого платежу. Отже позивач, міг пред`явити позов до позичальника (відповідача) [PERSON] починаючи від дати невиконання боржником зобов`язання, визначеного банком на погашення заборгованості - 16.07.2015 року, в той час як до суду з позовом до відповідача [PERSON] банк звернувся лише 06.11.2019 року. Суд встановив, що відповідно до додаткового договору №5 від 11.08.2014 року до кредитного договору №ML-0AU/810/2005 від 17.06.2005 року, згідно якого була змінена фіксована процентна ставка з 18.08.2014 року по 15.02.2015 року у розмірі 6,00%, з 16.02.2015 року до повного виконання зобов`язань у розмірі 13,01% та викладено Графік платежів в новій редакції, [PERSON] , зобов`язався щомісячно сплачувати заборгованість. Останній платіж відповідач вчинив 17.06.2015 року, отже свої обов`язки відповідач не виконав. Строк позовної давності належить відраховувати з того місяця, коли відповідач перестав виконувати свої обов`язки щодо щомісячних платежів, тобто з 17.07.2015 року. Так, АТ «ОТП Банк» звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором 06.11.2019 року, в той час як, строк позовної давності для позивача на стягнення заборгованості за кредитом сплив 17.07.2018 року. Суд прийшов до висновку, що позов про стягнення заборгованості за кредитним договором№ML-0AU/810/2005 від 16.06.2005 року до [PERSON] пред`явлено з пропуском позовної давності, а відтак порушене право позивача не підлягає захисту, що є підставою для відмови у задоволенні пред`явленого позову. Судом встановлено, що заборгованість в сумі 15 202, 72 доларів США, існувала станом на 17.06.2015 року та не змінювалася станом на 20.09.2019 року, що вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 6-7). Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також відсутність у матеріалах справи доказів на спростування тверджень представника відповідача, суд вважає, що в позові слід відмовити повністю у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed