Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог, звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] міської ради, [PERSON] про визнання права на завершення приватизації присадибної земельної ділянки в порядку спадкування та визначення порядку розподілу земельної ділянки. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10.09.2013 року вона та відповідач [PERSON] визнані співвласниками будинку №70 по вул.Каспійській в м.Запоріжжі в порядку спадкування за законом після померлої 24.07.2012 року їх матері [PERSON]. Будинок складається з двох квартир - №1 та №2, які мають окремі виходи з будинку. Право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 39,9кв.м, житловою -21,2кв.м визнано за відповідачем [PERSON], а на квартиру №2 цього ж будинку, загальною площею 48,5кв.м, житловою 28,7кв.м право власності визнано за позивачкою [PERSON]. Обидві квартири виділені в натурі та право власності на них зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: на квартиру №1 31.10.2013р., на квартиру №2 27.11.2013р..Натомість питання розподілу земельної ділянки під вказаним будинком до теперішнього часу залишається не вирішеним, оскільки вони не дійшли згоди про порядок поділу спірної земельної ділянки. На підставі рішення [PERSON] міськради від 30.08.1957року за №405 було закріплено норму земельної ділянки за житловим будинком №34-а по вул.Каспійській м.Запоріжжя у розмірі 591кв м (таку нумерацію мала земельна ділянка на час її надання). 19.11.1957року батьком сторін [PERSON] було укладено договір,посвідчений 3-ю Міською нотаріальною конторою м. Запоріжжя за №2-3116 та зареєстрований в [PERSON] міжміському бюро технічної інвентаризації 05.07.1961року за №14257 про надання у безстрокове користування земельної ділянки площею 590,0кв м для будівництва житлового будинку.Але, серед батьківських документів є такі, що свідчать про здійснення певних дій їх матірю [PERSON], направлених на приватизацію присадибної ділянки. Так, є Протокол від 06.03.2012року про погодження договірної ціни за виконання платних послуг, наданих [PERSON] міським виробничим відділом [PERSON] регіональної філії Центру Державного земельного кадастру щодо складання обмінного файлу у форматі XML, а також рахунок на сплату за надання вказаної послуги. В жовтні 2012 року від Управління Держкомзему у м.Запоріжжі було отримано запрошення на імя [PERSON] для отримання Державного акту на земельну ділянку, розташовану за адресою м.Запоріжжя, вул.Каспійська 70. З цих документів вбачається, що вказана земельна ділянка була фактично і юридично приватизована їх матірю [PERSON], але вона не отримала Державного акта у звязку з передчасною смертю в липні 2012 року.За інформацією Державного земельного кадастру на право власності та речові права на земельну ділянку, вищевказана земельна ділянка має визначений кадастровий номер 2310100000:02:009:0225, площу 0,06га, цільове призначення присадибна ділянка, власник [PERSON]. Таким чином, у неї, як спадкоємиці, виникло право вимагати визнання права на завершення приватизації присадибної земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, буд. 70, яка була розпочата їх матірю спадкодавцем [PERSON] у 2012 році. Разом з тим, для того, щоб мати змогу приватизувати свої частини земельної ділянки, необхідно визначитися з їх розмірами та порядком користування, а тому вважає, що звернутись безпосередньо до органів місцевого самоврядування з питання про завершення процедури приватизації вони з іншим спадкоємцем [PERSON] не можуть. Враховуючи, що у добровільному порядку з відповідачем вирішити питання щодо виділення кожному із співвласників часток земельної ділянки, відповідно до виділених ним в натурі та належних на праві власності квартир в житловому будинку № 70 по вул. Каспійській м. Запоріжжя неможливо, просить суд визнати за [PERSON] право на завершення приватизації присадибної земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, буд.70, яка була розпочата спадкодавцем [PERSON] у 2012 році та визначити порядок розподілу спірної земельної ділянки відповідно до визначеного рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року розподілу житлового будинку в натурі та першого варіанту розподілу земельної ділянки, вказаному в експертному висновку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. В подальшому позивач в судове засідання не зявилась. Про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, через своїх представників. Заяв з проханням не розглядати справу у її відсутності від позивача [PERSON] до суду не надходило. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в уточненій позовній заяві. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги також підтримав та наполягав на їх задоволені у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені в письмових запереченнях на позов (а.с. 61-63 т.2), відповідно до яких зазначено, що рішенням [PERSON] міської ради від 27.12.2011 року № 58 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян» померлій [PERSON] за її життя було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,0600га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, 70. Однак, на виконання зазначеного рішення, [PERSON] так і не одержала державний акт на право власності на земельну ділянку. Разом з тим, звернень від позивача щодо завершення процедури приватизації земельної ділянки у порядку спадкування на адресу [PERSON] міської ради не надходило, у звязку з чим міською радою не надавалася відмова [PERSON] у можливості завершити процедуру приватизації земельної ділянки, а тому будь-який спір між ними відсутній. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, на початку розгляду справи, позовні вимоги визнав частково. В подальшому відповідач в судове засідання не зявився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, через своїх представників. Заяв з проханням не розглядати справу у його відсутності від відповідача [PERSON] до суду не надходило. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреностей, в судовому засіданні, на початку розгляду справи, позовні вимоги визнали частково. Представник відповідача [PERSON] суду пояснила, що сторона відповідача [PERSON] підтверджує, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] отримали спадкове майно у вигляді житлового будинку та кожному з них було виділено в натурі окремий обєкт та визнано право власності на окремий обєкт нерухомості в судовому порядку. Отже, відбувся виділ в натурі, а не в частках, як зазначає позивач. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що вона зверталася до органів місцевого самоврядування з питання завершення приватизації, але у неї виникли будь-які складності при вирішенні цього питання. В подальшому представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилась, оскільки була замінена відповідачем на іншого представника [PERSON], який діє на підставі довіреності, та в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що [PERSON] не є належним відповідачем по справі. Представник відповідача [PERSON] під час розгляду справи також змінила свою позицію щодо часткового визнання позовних вимог та пояснила, що позовні вимоги не визнає. В обґрунтування надала суду письмові заперечення( а.с.233 т.1), відповідно до яких зазначено, що у позивача та відповідача [PERSON] відсутні документи, які б підтверджували право власності на спірну земельну ділянку. Крім того, відповідач [PERSON] не є уповноваженим органом, який приймає рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку. З урахуванням викладеного, просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши матеріали справи і надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Предметом спору у даній цивільній справі є земельна ділянка. Субєктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначеному Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Згідно протоколу № 27 засідання виконавчого комітету [PERSON] ради депутатів трудящих від 30 серпня 1957 року № 405, [PERSON] була виділена земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку площею 591кв.м за адресою: Каспійська, 34-а (а.с.70 т.1). Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року, яке набрало законної сили 23.09.2013 року, були виділені в натурі квартира № 1 і квартира № 2 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, буд.70 в самостійні обєкти нерухомості та визнано за [PERSON] право власності на квартиру № 1 у вигляді приміщення № 1-1 площею 6,8кв.м, № 1-2-площею 7,0кв.м, № 1-3 площею 4,9кв.м, № 1-4 площею 12,4кв.м, № 1-5 площею 8,8кв.м, що розташовані у будинку літ «А», гараж літ «В» площею 20,9кв.м, літню кухню літ «Б» площею 18,9кв.м, сарай літ. «Д» площею 8,1кв.м, погріб літ «п2» площею 11 кв.м, в порядку спадкування за законом після померлої 24.07.2012 року матері [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно у вигляді квартири № 2 в житловому будинку літ «А» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, буд.70, яка складається з коридору «1» розміром 7,5кв.м, кухні «2» розміром 8,4кв.м, кімнати «3» розміром 19,8кв.м, кімнати «4» розміром 8,9кв.м, ванної «5» розміром 3,9кв.м, загальною площею 48,5кв.м, житловою площею 28,7кв.м, гаража «Г», сараю «Ж», в порядку спадкування за законом після померлої 24 липня 2012 року матері [PERSON].(а.с.8-9 т.1). Право власності на вищевказане нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 27.11.2013 року. На двокімнатну квартиру № 1 право власності за цією ж адресою зареєстровано за [PERSON] 31.10.2013 року(а.с.10,11 т.1). Отже, у звязку із виділом в натурі часток сторін із спільного майна, спільна власність на це майно припинилася. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули право власності на вищевказане нерухоме майно, яке не є обєктом ані права спільної сумісної, ані обєктом права спільної часткової власності, оскільки квартири № 1 та № 2 були виділені в натурі із спільного майна житлового будинку - в самостійні обєкти нерухомості, та за кожною із сторін у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на квартири № 1 та № 2, як на окремі обєкти нерухомості. Положеннями ч.3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/2015/13-ц від 10 вересня 2013 року встановлено, що 24.07.2012року померла [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді будинку №70 по вул. Каспійській м. Запоріжжя, яке успадкували її дочка [PERSON] та син [PERSON]. Вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка була раніше виділена [PERSON]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набував права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, земельну ділянку. З повідомлення від 21.12.2015 року, надісланого державним кадастровим реєстратором на звернення [PERSON], останньому було відмовлено у наданні відомостей з Державного земельного кадастру у звязку із відсутністю в ньому запитуваних відомостей(а.с.68 т.1). Державним підприємством «[PERSON] науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» [PERSON] на його звернення від 05.02.2016 року було повідомлено, що договір на виконання будь яких робіт між [PERSON] та ДП «[PERSON] інститут землеустрою» відсутній(а.с.69 т.1). На звернення [PERSON] з приводу оформлення та передачі у власність ? частини земельної ділянки по вул. Каспійській, 70, виконавчим комітетом [PERSON] міської ради було розяснено, що для зясування, уточнення або отримання консультації з приводу оформлення земельної ділянки необхідно звернутися до управління з питань земельних відносин [PERSON] міської ради(а.с.71 т.1). Відповідно до протоколу погодження договірної ціни на виконання платних послуг від 06.03.2012 року, між виконавцем в особі начальника [PERSON] міського виробничого відділу [PERSON] регіональної філії Центру ДЗК та замовником [PERSON] було досягнуто погодження про розмір договірної ціни за виконання платних послуг зі складання обмінного файлу у форматі ХМL(а.с.15 т.1). Правові підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками визначені статтями 116,118 Земельного кодексу України. Згідно із частиною першою та другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Рішенням № 58 від 27.12.2011 року сімнадцятої сесії шостого скликання було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян, та вирішено передати громадянам, згідно з додатками, у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва. Зокрема, [PERSON] відповідно до додатку № 1 вказаного рішення передано у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська,70, кадастровий номер 2310100000:02:009:0225, загальною площею 0,0600(а.с.65-74т.2). Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України, в редакції, чинній до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом. З листа Управління Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області за № 594/200/02-22 від 03.10.2012 року, надісланого на адресу [PERSON], вбачається, що остання запрошувалась для отримання Державного акта на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, 70(а.с.16 т.1). Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Судом встановлено, що [PERSON] за життя розпочала процедуру приватизації спірної земельної ділянки, яка була передана їй у власність на підставі рішення [PERSON] міської ради від 27.12.2011 року № 58 та у жовтні 2012 року запрошувалась для отримання Державного акту, але цей акт нею не був отриманий внаслідок її смерті. Отже, спадкодавець [PERSON] розпочала процедуру приватизації спірної земельної ділянки відповідно до чинного на той період часу законодавства України, але не набула права власності на неї згідно з положеннями ст. 125 ЗК України. Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно розясненням, що викладені у пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна. В судовому засіданні встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя не набула права власності на спірну земельну ділянку внаслідок неотримання нею у встановленому порядку Державного акта на землю та не проведенням державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Враховуючи, що спадкодавець [PERSON] не набула права власності на спірну земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, у позивача [PERSON], як її спадкоємця, за яким на підставі рішення суду визнано право власності на нерухоме майно, виникло право на звернення до органів місцевого самоврядування з питання завершення процедури приватизації земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, отриманий нею у спадщину. Зазначене узгоджується із розясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені в інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де зазначено, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125\~ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Але, в судовому засіданні позивачем [PERSON] суду не було надано належних та допустимих доказів того, що вона зверталася до органів місцевого самоврядування з питання визнання за нею права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON] і їй після такого звернення було відмовлено у завершенні процедури приватизації. Матеріали справи таких доказів не містять, а також вказане заперечується відповідачем - [PERSON] міською радою. Положеннями ст.ст. 10,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням норм ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнанні або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні не довела, що вона зверталася до органу місцевого самоврядування та відповідачем - [PERSON] міською радою було відмовлено їй, як спадкоємцю [PERSON] у завершенні процедури приватизації спірної земельної ділянки, а отже не довела, що це її право не визнається або оспорюється відповідачем і було порушеним як на час звернення з позовом до суду, так і по теперішній час, а також, що між нею та відповідачем [PERSON] міською радою з цього приводу існує будь який спір. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання права на завершення приватизації земельної ділянки слід відмовити, оскільки судом не встановлено, що були порушені, не визнані або оспорені права позивача [PERSON]. відповідачем [PERSON] міською радою. Відповідач [PERSON] за цими вимогами не є особою, яка повинна відповідати за позовом і є неналежним відповідачем. Разом з тим позивач [PERSON] також просила суд задовольнити її вимоги в частині визначення порядку розподілу земельної ділянки відповідно до встановленого рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року розподілу житлового будинку в натурі та першого варіанту розподілу земельної ділянки, вказаному в експертному висновку. Суд вважає, що позовні вимоги в цій частині також не можуть бути задоволені судом як з урахуванням вищевикладеного, так і з наступних підстав. В обґрунтування своїх вимог в цій частині позивач [PERSON] посилається на висновок експерта, яким запропоновано варіанти користування земельної ділянки. Згідно висновку експерта № 35 від 30.09.2016 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи на розгляд суду запропоновано I та II варіанти користування земельною ділянкою № 70 по вул. Каспійська в м. Запоріжжі, за реальними частинами, які припадають кожному з співвласників відповідно до розподілу в натурі житлового будинку, визначеного рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року ([PERSON] 13/25 частин, [PERSON] 12/25 частин), а також з урахуванням вимог нормативних документів(а.с.125-147). Але, з письмових заперечень, наданих представником позивача [PERSON] на вищевказаний висновок експерта(а.с.161 т.1), вбачається, що експертом при складанні висновку були припущені помилки переплутано вартість гаражів літ В та літ. Г та така помилка потягла за собою недостовірне визначення вартості майна сторін, оскільки загальна вартість майна [PERSON] зменшена на 732,00грн., а [PERSON] збільшена на таку ж суму. Тому помилковим буде і розподіл на частки земельної ділянки, який запропонований експертом і такий висновок не може бути врахований при ухвалені рішення. Просила суд зобовязати судових експертів надати новий висновок з урахуванням виправлення зазначеної помилки. Суд вважає, що посилання представника позивача [PERSON] щодо зобовязання експертів надати новий висновок з урахуванням виправлення помилок не ґрунтується на нормах цивільного процесуального законодавства України, а тому не приймається до уваги. Разом з тим, суд також не може взяти до уваги вищевказаний висновок експерта, як належний та допустимий доказ у справі, оскільки в судовому засіданні встановлено та було підтверджено експертом Кобець, що для проведення експертизи їй був наданий технічний паспорт складений станом на 14.11.2000 року, який і використовувався при проведенні експертизи та дачі висновку. Ніяких правовстановлюючих документів їй не було надано. В матеріалах справи малося рішення суду щодо розподілу житлового будинку між сторонами. Самочинні обєкти нею не були виявлені, інвентаризація не проводилась та топографо-геодезичні роботи не виконувалися, була лише надана кадастрова зйомка. Нею при проведенні експертизи використовувалися лише документи, що містилися в матеріалах цивільної справи та вона не заперечувала, що при складанні висновку були припущені деякі помилки. В судовому засіданні сторони сперечалися щодо достовірності та правильності технічного паспорту складеного станом на 14.11.2000 року, який використовувався експертом при проведенні експертизи. Зазначені обставини давали підстави вважати, що вказаний висновок судової будівельно-технічної експертизи є таким, що викликає сумніви у його правильності, а тому за клопотанням представника відповідача [PERSON] судом було призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, яка не була проведена у звязку з відмовою від її проведення відповідача [PERSON]П.(а.с.208 т.1). Разом з тим, положеннями частини 4 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.Як було зазначено вище, частки позивача та відповідача у праві власності на нерухоме майно житловий будинок, рішенням суду не були визначені та кожному з них виділено в натурі окремий обєкт нерухомості та визнано право власності на цей обєкт нерухомого майна. Статтею 158 Земельного кодексу України визначено органи, що вирішують земельні спори, якою передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судами вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Згідно до п. б та п. в статті 12 ЗК України передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин. Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування. Судом встановлено, що після набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, позивач [PERSON] не зверталася до органів місцевого самоврядування за вирішенням питання подальшого користування нею земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок, право власності на якій було набуто в порядку спадкування і рішення органом місцевого самоврядування з цього приводу не приймалося. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 14.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості). Позивач [PERSON] не довела, що вона у встановленому законом порядку набула права користування спірною земельною ділянкою, оскільки документ, що посвідчує таке право у позивача відсутній. На теперішній час спірна земельна ділянка не перебуває у власності позивача [PERSON], яка тільки зараз бажає скористатися своїм правом на завершення приватизації земельної ділянки і це питання, як і питання визначення порядку розподілу земельної ділянки має вирішуватися органом місцевого самоврядування відповідно до наданих ним повноважень, та у разі незгоди з прийнятим рішенням міською радою, у позивача виникне право відповідно до норм ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України на звернення до суду за захистом своїх прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed