Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON], що дії у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі по тексту відповіда-1), [PERSON] (надалі по тексту відповіда-2), [PERSON] (надалі по тексту відповіда-3), в якому просили суд усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення позивачів; встановити порядок користування спірною квартирою наступним чином: відповідачам користуватись кімнатою №6 в даній квартирі, розміром 14,7 кв.м., а позивачам користуватись кімнатою №5 розміром 14,7 кв.м.; крім того, розділити особові рахунки згідно встановленого порядку користування квартирою, відкривши другий особовий рахунок на ім'я [PERSON] Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що позивач [PERSON] разом зі своїми дітьми - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані в квартирі [ADDRESS], яка складається з двох жилих кімнат. Відповідачі створює перешкоди в користуванні спірною квартирою, відмовляючи в проживанні та вчиняючи сварки. Оскільки домовитись про використання спірної квартири за згодою неможливо, позивач [PERSON], у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей звернувся до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права на вільне володіння, користування та розпорядження спірною квартирою. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що жодних перешкод у вселенні в квартиру [ADDRESS], позивачу не чинять. Звертали увагу суду на те, що останній добровільно не проживає в спірній квартирі вже тривалий час та весь тягар її утримання несуть саме відповідачі. У задоволенні позову просили суд відмовити за його безпідставністю та недоведеністю. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: право користування (сервітут). Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. В судовому засіданні встановлено, що згідно Ордеру на житлове приміщення №79159 від 31 січня 1963 року, виданий на підставі рішення виконкому Жовтневої районної Ради від 21.01.1963 №37 мати позивача [PERSON] отримала на сім»ю з трьох осіб: неї, чоловіка [PERSON] та сина [PERSON] право на зайняття двох кімнат 29,4 кв.м. в квартирі [ADDRESS]. На час розгляду справі, в спірній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] з малолітніми дітьми [PERSON], [PERSON] разом з сестрою [PERSON] (відповідач - 1) та її доньками [PERSON] (відповідач-2), [PERSON] ( відповідач-3), що підтверджується Довідкою Центру Комунального сервісу № 4996 від 26.10.2016р. (а.с. 5) З Витягу з розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №773 від 20.05.2003 року вбачається, що з померлої матері [PERSON] за згодою брата [PERSON] переведено особовий рахунок спірної квартири на [PERSON] (а.с. 10), що також не заперечувалось сторонами у справі. Позивач звертаючись до суду з цим позовом обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідачі вчиняють перешкоди у користуванні спірною квартирою, не впускаючи його до помешкання. Всупереч поясненням позивача, у ході розгляду справи відповідачі зазначили, що жодних перешкод у користуванні квартирою позивачу та його дітям не чинять. Як передбачено ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 65 цього Кодексу, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачі дійсно чинять перешкоди у здійсненні ним права користування спірною квартирою, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] разом з дітьми добровільно у належній йому частині квартири не проживають, перешкоди їм у цьому не чиняться, наявність підстав для вселення, перед судом не доведено. Аналізуючи вище викладене, норми цивільного та житлового законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON], що дії у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed