Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати договір позики, оформлений розпискою між [PERSON] та [PERSON] від 25.05.2010 року на суму 29880,00 доларів США недійсним через його фіктивність та укладення без її згоди як члена подружжя позичальника. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03.01.2019 року їй стало відомо про те, що між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] існує договір позики, оформлений розпискою від 25.05.2010 року. Однак, своєї згоди на укладення такої боргової розписки позивач не надавала, а тому така укладена поза її волевиявленням та суперечить вимогам ч. 2, 3 ст. 65 СК України. Крім цього, вказала, що оспорювана розписка є фіктивною, оскільки кошти за даною розпискою не передавались. Відтак, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.06.2020 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 13.07.2020 року у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. 23.07.2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечив, вказав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.11.2012 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , яким з [PERSON] стягнуто 29880,00 доларів США за договором позики від 25.05.2010 р., по даному рішенню здійснюється виконавче провадження. Факт передання коштів [PERSON] за договором позики доведений рішенням суду, а тому такий договір не має ознак фіктивності. Також вказав, що згода позивача на укладення договору позики коштів у формі розписки законодавством не вимагається, а тому позовні вимоги безпідставні. Доводів на підтримку чи заперечення проти позову третя особа [PERSON] суду не подав. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до Прикінцевих положень ЦПК України та визначено, що на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), продовжено строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», що набрав законної сили 17.07.2020 року, внесено зміни до ЦПК України та передбачено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно пункт до 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Сторони у встановлений строк заяв по суті справи та клопотань про продовження процесуальних строків суду не подали. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] з 05.06.2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] /а.с.18/. Згідно долученої до матеріалів справи копії розписки від 25.05.2010 року [PERSON] позичив у [PERSON] 29880,00 доларів США на термін шість календарних місяці /а.с.15/. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором /ч.1 ст.1049 ЦК України/. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками /усиновлювачами/, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.11.2012 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 29880,00 доларів США боргу згідно договору позики від 25.05.2010 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що факт отримання позики підтверджено відповідачем письмово у власноручній розписці від 25.05.2010 р. На виконання даного рішення суду відкрито виконавче провадження ВП № 35481868 Відтак, суд не приймає до уваги покликання позивача на фіктивність договору позики, оформленого розпискою від 25.05.2010 р. як такого, що не спрямований на реальне виконання, оскільки за даною розпискою грошові кошти не були передані, так як вказане спростовується рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.11.2012 р. Також суд критично оцінює покликання позивача на відсутність у відповідача можливості для надання позики у розмірі, вказаному у спірному правочині, зокрема, виходячи з того, що із змісту долученої до матеріалів справи копії розписки від 25.08.2008р. /а.с.17/ вбачається, що [PERSON] не має претензій до [PERSON] по розписці складеній 25.06.2008 року щодо повернення йому боргу у розмірі 24258 умовних одиниць, яка позивачем не оспорюється та свідчить про наявність відносин позики та повернення грошових коштів між [PERSON] та [PERSON] у 2008 році. Щодо тверджень позивача про порушення вимог ч.2, 3 ст. 65 СК України під час укладення розписки від 25.05.2010 року, суд враховує наступне. Положеннями статті 65 СК України визначені правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим, для укладення договору позики /за яким позичальником виступає один з подружжя/ отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові /дружині або чоловікові/ в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики /позичає кошти/, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 /провадження № 61-10345св18/. Відтак, судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності підстав визнання недійсності оспорюваного договору позики від 25.05.2010 р., а тому у задоволенні позову з підстав зазначених у ньому необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідач не подав доказів про розмір витрат у зв`язку із розглядом справи, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: dismissed