Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Позивач виконавчий комітет Вінницької міської ради звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про виселення з житлового приміщення, який в процесі судового розгляду збільшив, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що будинок по [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Вінниці в особі Вінницької міської ради на підставі рішення Вінницької міської ради від 04.04.2008 року №1845 «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Вінниці та визнання таким, що втратив чинність пункт 1 рішення міської ради від 18.10.2002 р. №107 зі змінами та доповненнями до нього». У 1984 році будинок [ADDRESS] був віднесений до маневрового фонду для тимчасового відселення громадян, помешкання яких є непридатним для проживання. Квартира [ADDRESS] згідно розпорядження управління житлового господарства від 09.08.1996 року №05/555 була надана для тимчасового проживання гр. [PERSON], яка в 1999 році вибула у зв'язку зі смертю. На підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.02.2001 року №304 деякі квартири будинку [ADDRESS] були виключені зі складу маневрового фонду, однак спірна квартира досі належить до маневрового фонду. Згідно листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 14.10.2013 року №1696 право приватної власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. Після вибуття квартиронаймача [PERSON] квартира ніким заселена на законних підставах не була, а тому особовий рахунок, відкритий на спірну квартиру, продовжує значитись за померлою [PERSON] Однак, у спірну квартиру самовільно заселились відповідачі [PERSON], [PERSON], що підтверджується відповідними актами. Зазначену квартиру відповідачі займають самоправно, адже у останніх не має жодних правових підстав та документів для проживання в спірній квартирі, оскільки ордер на заселення в спірну квартиру не видавався. Працівниками МКП «ЖЕК №12» було вручено відповідачам приписи з пропозицією в добровільному порядку звільнити самоправно зайняте приміщення, однак вимоги даних приписів виконані не були, про що були складені відповідні акти. Окрім того, на відповідача [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.151 КУпАП. Оскільки, будинок [ADDRESS] та спірна квартира належить територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на праві комунальної власності, а тому дії відповідачів порушують права та інтереси територіальної громади м. Вінниці щодо володіння та розпорядження належною їй власністю, оскільки не дають можливості вільно розпоряджатись житловим приміщенням, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом в якому останній просив виселити відповідачів із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. 27.01.2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора №12 Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та укладення договору житлового найму, який в процесі судового розгляду уточнив, та який ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.01.2013 року був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що позивач до сьогоднішнього дня зареєстрований в квартирі [ADDRESS]. 06.09.1994 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON]. Ще в 1990 році родина [PERSON] та [PERSON] отримала для проживання окрему квартиру [ADDRESS] на сім`ю в складі трьох чоловік, оскільки будинок [ADDRESS], в якому проживали [PERSON], [PERSON] з сином [PERSON] на той час уже був аварійним та підлягав капітальному ремонту. А тому, в 1994 році після реєстрації шлюбу з [PERSON], позивач як чоловік [PERSON] і відповідно як член сім`ї [PERSON] та [PERSON] фактично вселився в квартиру [ADDRESS], хоча офіційно зареєстрував своє місце проживання в квартирі [ADDRESS], зі згоди квартиронаймача - тещі позивача [PERSON] та члена сім`ї квартиронаймача - дружини позивача [PERSON] В 1995 році у позивача та [PERSON] народився син [PERSON] Для покращення житлових умов їхньої родини, а також у зв'язку з аварійним станом будинку [ADDRESS], у 1996 році родині позивача була надана для проживання квартира [ADDRESS] на сім`ю в складі чотирьох чоловік, та запропоновано тимчасово вселити в квартиру [ADDRESS] [PERSON] Однак, стосунки позивача з дружиною [PERSON] зіпсувались і подружжя з 1996 року почало проживати окремо, у 1999 році їхній шлюб було розірвано. А тому, позивач залишився проживати в квартирі [ADDRESS] разом із тещею [PERSON] за її згодою, як член її сім`ї. У позивача із [PERSON] склались гарні відносини, вони вели спільне господарство. [INFO] теща позивача - [PERSON] померла, позивач організував її поховання, проводив поминальні обіди та залишився проживати в спірній квартирі. Таким чином, позивач вважає, що був переселеним в спірну квартиру на законних підставах як член сім`ї квартиронаймача, оскільки до теперішнього часу зареєстрований в аварійному будинку [ADDRESS], в спірній квартирі проживає багато років, фактично виконує усі обов'язки квартиронаймача, іншого житла не має, а тому не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення, та вважає, що є всі законні підстави для укладення з ним договору найму житла, оскільки користується останнім з 1994 року по даний час. А тому, звернувся до суду із зустрічним позовом та просив визнати його членом сім`ї квартиронаймача [PERSON] квартири [ADDRESS], та зобов'язати відповідачів укласти з ним договір житлового найму на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом за довіреністю [PERSON] первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні останніх відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] первісні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні останніх відмовити, зустрічні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у зустрічній позовній заяві. Представник відповідача за зустрічним позовом за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні останніх відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак матеріали справи містять заяву від останнього про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні останніх відмовити. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні первісного позову виконавчого комітету Вінницької міської ради до [PERSON], [PERSON] про виселення з житлового приміщення слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до виконавчого комітету Вінницької міської ради, міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора №12 Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та укладення договору житлового найму слід задовольнити за наступних обставин. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що будинок по [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Вінниці в особі Вінницької міської ради на підставі рішення Вінницької міської ради від 04.04.2008 року №1845 «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Вінниці та визнання таким, що втратив чинність пункт 1 рішення міської ради від 18.10.2002 р. №107 зі змінами та доповненнями до нього» (а.с.6-8). Згідно із розпорядженням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03.12.1984 року №530-р житловий будинок [ADDRESS] був затверджений під маневровий фонд управління міського господарства без права на прописку, для тимчасового відселення громадян, помешкання яких є непридатним для проживання. Відповідно до припису управління житлового господарства виконавчого комітету Вінницької міської ради від 09.08.1996 року за №05/55, ЖЕК №12 запропоновано тимчасово вселити в квартиру [ADDRESS] сім`ю в складі 1 чоловіка [PERSON], яка проживала в будинку [ADDRESS] (а.с.139), яка згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого повторно В ДРАЦС РС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 21.01.2014 року (а.с.82), [INFO] вибула у зв'язку зі смертю. На підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.02.2001 року №304 деякі квартири будинку [ADDRESS] були виключені зі складу маневрового фонду, однак спірна квартира досі належить до даного фонду (а.с.10). Згідно листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 14.10.2013 року №1696 право приватної власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.9). Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст.116 ЖК УРСР). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. В обґрунтування своїх вимог як на підставу про задоволення позову позивач за первісним позовом посилається на те, що у спірну квартиру самовільно заселились відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], що підтверджується: актом №б/н від 12.09.2013 року, складеним працівниками МКП «ЖЕК №12» в присутності сусідів про те, що за адресою: [ADDRESS] проживає одна особа (а.с.15); приписом МКП «ЖЕК №12» [PERSON] від 04.11.2013 року щодо звільнення самоправно зайнятого приміщення (а.с.16); протоколом про адміністративне правопорушення серії ОС №001016, складеним інспектором з благоустрою МКП «ЖЕК №12» [PERSON] 07.11.2013 року про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.151 КУпАП (а.с.18); актом №б/н від 11.11.2013 року, складеним працівниками МКП «ЖЕК №12», про те, що відповідач [PERSON] від підпису у приписі відмовився та умови наданого припису не виконав (а.с.20); актами №б/н від 17.01.2014 року, 20.01.2014 року, складеним працівниками МКП «ЖЕК №12», про те, що під час обстеження спірної квартири, двері відчинив відповідач [PERSON] та засвідчив, що постійно проживає у даній квартирі, документів на право власності та на право проживання у квартирі не пред'явив, від підпису в акті відмовився (а.с.37-38); приписом МКП «ЖЕК №12» [PERSON] від 21.01.2014 року щодо звільнення самоправно зайнятого приміщення (а.с.87). Однак, з даними твердженнями погодитись не можливо за наступних міркувань. Як вбачається з матеріалів справи, а саме свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 16.09.2004 року, на підставі рішення від 16.09.2004 року №1740 відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (1/3 частка), зазначена частка квартири зареєстрована КП «ВООБТІ» на праві приватної власності за відповідачем та записана в реєстрову книгу №629 за №650/68203 18.10.2004 року (а.с.83). Окрім того, відповідно до довідки паспортного відділу МКП «ЖЕК №12» №6107 від 27.11.2013 року відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Отже, відповідач [PERSON] являється власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], в якій постійно зареєстрований та проживає. Відповідно до постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2014 року у справі №127/30828/13-а за позовом [PERSON] до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, позов задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову №1386 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради від 21.11.2013 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.151 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 85 грн., за самоправне зайняття квартири [ADDRESS], станом на 12.03.2014 року постанова набула законної сили (а.с.227). Згідно акту від 18.01.2014 року, складеного жителями будинку [ADDRESS], в спірній квартирі [ADDRESS] з 1996 року постійно проживає відповідач [PERSON] (а.с.80). Таким чином, зі сторони позивача не надано суду переконливих доказів щодо наявності факту самочинного зайняття квартири [ADDRESS] саме відповідачем [PERSON], а тому первісний позов виконавчого комітету Вінницької міської ради в частині виселення [PERSON] з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення є безпідставним та таким що не підлягає задоволенню. Що ж стосується зайняття квартири [ADDRESS] відповідачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON], то як вбачається з Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00001541332 від 13.10.2009 року 06.09.1994 року відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] у В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області (а.с.74). Згідно рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.1999 року у справі №2-3727/1999 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано (а.с.226), та на підставі якого було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 03.11.2009 року (а.с.76). Згідно припису управління житлового господарства виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13.06.1990 року за №649, ЖЕК №12 запропоновано тимчасово вселити в квартиру [ADDRESS] сім`ю в складі 3 чоловік [PERSON], яка проживала в будинку [ADDRESS] (а.с.138). Таким чином, в 1990 році родина [PERSON] та [PERSON] отримала для проживання окрему квартиру [ADDRESS] на сім`ю в складі трьох чоловік, оскільки будинок [ADDRESS], в якому проживали [PERSON], [PERSON] з сином [PERSON] на той час уже був аварійним та підлягав капітальному ремонту. Згідно ч.1 ст.110 ЖК УРСР громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо: будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню; будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом; будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий. Якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку (жилого приміщення), інше благоустроєне жиле приміщення залежно від належності будинку надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів чи державною, кооперативною або іншою громадською організацією, а в разі неможливості надання жилого приміщення цією організацією - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів (ст.112 ЖК України). А тому, після реєстрації шлюбу з [PERSON], в 1994 році відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] як чоловік [PERSON] і відповідно як член сім`ї [PERSON] та [PERSON] фактично вселився в квартиру [ADDRESS], хоча офіційно зареєстрував своє місце проживання в квартирі [ADDRESS], зі згоди квартиронаймача - тещі позивача [PERSON] та члена сім`ї квартиронаймача - дружини позивача [PERSON], де й залишається зареєстрованим на даний час, згідно довідки ТОВ «ЖЕО» вих. №460 від 23.01.2014 року та реєстраційної картки Форми №16 (а.с.71-72). В 1995 році у відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] Для покращення житлових умов їхньої родини, а також у зв'язку з аварійним станом будинку [ADDRESS], відповідно до припису управління житлового господарства виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.02.1996 року за №05/110, ЖЕК №12 запропоновано тимчасово вселити в квартиру [ADDRESS] сім`ю в складі 4 чоловік [PERSON], яка проживала в будинку [ADDRESS] (а.с.140). Відповідно до припису управління житлового господарства виконавчого комітету Вінницької міської ради від 09.08.1996 року за №05/55, ЖЕК №12 запропоновано тимчасово вселити в квартиру [ADDRESS] сім`ю в складі 1 чоловіка [PERSON], яка проживала в будинку [ADDRESS] (а.с.139). Однак, як вбачається з пояснень відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] та показань свідка [PERSON] в судовому засіданні стосунки відповідача [PERSON] з дружиною [PERSON] зіпсувались і подружжя з 1996 року почало проживати окремо. А тому, [PERSON] залишився проживати в квартирі [ADDRESS] разом із тещею [PERSON] за її згодою, як член сім`ї квартиронаймача. Відповідно до чч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 року, № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Така ж правова позиція зазначена Верховним Судом України у своїй постанові від 11.07.2012 року №6-60цс12. Як вбачається з акту від 18.01.2014 року, складеного жителями будинку [ADDRESS], в спірній квартирі [ADDRESS] з 1996 року постійно проживає відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON], який вселився в квартиру разом з тещею [PERSON] з аварійного будинку [ADDRESS]. Після смерті тещі [PERSON], яка померла 21.10.1999 року, [PERSON] здійснив її поховання та продовжує до теперішнього часу постійно проживати в даній квартирі, за цей час у квартирі здійснив ремонт, а саме: замінив сантехніку, в тому числі труби з водопостачання та каналізаційну трубу в квартирі, замінив вхідні двері, тощо, оплачує комунальні платежі за всю квартиру (а.с.80). Окрім того, вищевикладені обставини в судовому засіданні підтвердили та показали свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, із показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що вони являються сусідами, так як проживають у будинку [ADDRESS]. Окрім того, суду показали, що у відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] із [PERSON] склались гарні відносини, [PERSON] померлій [PERSON] доводився зятем. З 1996 року вони спільно проживали, вели спільне господарство, позивач оплачував квартплату та інші платежі, тобто фактично виконував усі права та обов'язки члена сім`ї квартиронаймача. Після смерті [PERSON] [PERSON] здійснив її поховання, проводив поминальні обіди, оскільки [PERSON] не спілкувалась зі своєю дочкою [PERSON], та на даний час продовжує проживати у спірній квартирі. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, їх показання дані в судовому засіданні об'єктивно підтверджуються іншими доказами по справі. Згідно довідки МКП «ВМБТІ» від 10.06.2010 року №1496 згідно облікових даних по м. Вінниці в реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна за [PERSON] не зареєстровано (а.с.78). Відповідно до довідок МКП «ЖЕК №12» від 16.12.2013 року №436, СО «Вінницькі електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго» від 16.12.2013 року №74 (а.с.79), ДП «Теплокомуненерго Маяк» ПАТ «Маяк» від 21.01.2014 року №16 (а.с.92), ПАТ «Вінницягаз» від 20.01.2014 року (а.с.95) встановлено відсутність заборгованості за надані відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним позовом [PERSON] комунальні послуги. Таким чином, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] був вселений в спірну квартиру на законних підставах як член сім`ї квартиронаймача [PERSON], в спірній квартирі проживає багато років, фактично виконує усі обов'язки квартиронаймача, за життя квартиронаймача [PERSON] спільно проживав та вів спільне господарство з останньою, а тому у відповідності до чч.1, 2 ст.64 ЖУ УРСР у нього виникли усі права й обов'язки на рівні із наймачем за договором найму жилого приміщення. А будь-яких інших доказів, які б достеменно стверджували, що [PERSON] проживає у спірній квартирі на умовах іншої угоди, ніж угоди про найм житла, - договору піднайму, матеріали справи не містять. Стаття 116 ЖК УРСР визначає підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, серед яких: 1) якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення; 2) особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, за змістом ст.116 ЖК УРСР виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності систематичного порушення правил співжиття, і як наслідок цього - неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином, вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність, а також у випадку самоправного зайняття жилого приміщення. Однак, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України позивач за первісним позовом не надав суду переконливих доказів, які б підвереджували наявність обставин, зазначених в ст.116 ЖК УРСР, і могли бути підставою для виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Не встановлено таких обставин і в судовому засіданні під час розгляду справи. Окрім того, суд звертає увагу, що відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] до теперішнього часу зареєстрований в аварійному будинку [ADDRESS]. Іншого житла, окрім квартири [ADDRESS], в якій [PERSON] проживає з 1996 року по сьогодні як член сім`ї квартиронаймача, у нього не має. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ч.1 ст.61 ЖК України). Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер (ч.2 ст.61 ЖК України). Таким чином, суд вважає, що є всі законні підстави у відповідачів за зустрічним позовом для укладення з позивачем за зустрічним позовом [PERSON] договору найму житла, а саме квартири [ADDRESS], оскільки зі сторони відповідачів за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про не можливість укладення такого договору. Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що первісна позовна вимога виконавчого комітету Вінницької міської ради про виселення з житлового приміщення [PERSON], [PERSON] не знайшла свого підтвердженні в судовому засіданні, а тому в задоволенні останньої слід відмовити, натомість зустрічний позов [PERSON] до виконавчого комітету Вінницької міської ради, міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора №12 Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та укладення договору житлового найму слід задовольнити за наступних обставин є обґрунтованим, достатньо вмотивованим та ґрунтується на наявних у справі доказах, а відтак підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved