Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

позивач АТ «Кредобанк» звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 1 033 675,45 гривень за Договором про надання кредитної картки №1535062203801212 від 21.07.2015 року та судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про те, що 21.07.2015 року між Публічним акціонерним товариством «ФІДОБАНК», правонаступником якого є позивач АТ «Кредобанк» (на підставі Договору про відступлення права вимоги від 10.08.2018 року) та відповідачем [PERSON] укладено Договір про надання кредитної картки, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит, за користування якого відповідач зобов`язався сплачувати проценти в розмірі та на умовах визначених зазначеним договором та комісії згідно Умов кредитування. Кошти видано шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача. Кредитором зобов`язання щодо видачі коштів виконано в повному обсязі, однак позичальник своїх зобов`язань за зазначеним договором, щодо повернення коштів та здійснення оплати за їх користування, не виконав. Внаслідок чого, станом на 2 березня 2020 року існує заборгованість 1 033 675,45 гривень, з яких 301 816,49 грн - неповернута сума кредиту, 731 858,96 грн. - нараховані та не сплачені відсотки за користування коштами. Позивач просить стягнути зазначену заборгованість на свою користь. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано відповідачу тридцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 29.07.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено про те, що відповідач, не заперечуючи факт підписання заяви про відкриття карткового рахунку, кредитний договір від 21.07.2015 року з ПАТ «ФІДОБАНК» не укладала та кредит фактично не отримувала, спростовуючи наведені в позові обставини тим, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження фактичного отримання грошових коштів у розмірі 500 000 гривень. Також відповідачем зазначено про відсутність у матеріалах справи доказів та обгрунтувань розміру стягуваної суми тіла кредиту у саме 301 816,49 грн. та відсутність інших первинних бухгалтерських документів на підтвердження заборгованості. Зазначено про відсутність підпису під Умовами надання кредитних лімітів, що свідчить про непроінформованість банком позичальника про розмір відсотків. Додатково представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог про стягнення періодичних платежів, строк позовної давності відносно яких минув та застосувати позовну давність про стягнення тіла кредиту та нарахованих відсотків, обгрунтовуючи тим, що право вимоги погашення кредитного ліміту та відсотків за користування ним виникло у банка 01.09.2016 року, і в такому випадку строк позовної давності сплив 01.09.2019 року. Натомість позивач звернувся з позовом лише 04 березня 2020 року. 20.08.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив. У данній відповіді позивач посилається на зазначене відповідачем у відзиві як про припущення відповідача, що не доведено жодними доказами. У спростування твердження відповідача про непроінформованість відповідача з Умовами надання кредитних лімітів, до відповіді додано копію Умов кредитування за банківським продуктом з підписом відповідача. На спростування вимоги відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності позивачем зазначено про те, що відповідачем було здійснено платіж у розмірі 102 гривні на погашення заборгованості у лютому 2020 року, що свідчить про переривання спливу строків позовної давності, а отже не має підстав для застосування судом наслідків їх спливу. 02.08.2020 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив зміст якого є аналогічним поданому відповідачем відзиву. 30.09.2020 року представником позивача подано додаткові пояснення в порядку п.5 ст.174 ЦПК України. 27.11.2020 року представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача. Просить задовольнити позовні вимоги. 07.12.2020 року представником відповідача подано клопотання про проведення підготовчого засідання без участі відповідача та його представника. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07.12.2020 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представни позивача в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у відсутність представника Банку. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, з підстав, зазначених у письмовому відзиві. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.07.2015 року між Публічним акціонерним товариством «ФІДОБАНК», правонаступником якого є позивач АТ «Кредобанк» (на підставі Договору про відступлення права вимоги від 10.08.2018 року) та відповідачем [PERSON] укладено Договір комплексного банківського обслуговування, відповідно до умов якого відповідачу відкрито кредитну лінію у розмірі 500 000 гривень, за користування якого відповідач зобов`язався сплачувати проценти в розмірі та на умовах визначених зазначеним договором та комісії згідно умов кредитування. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що Банк виконав умови укладеного договору, надавши відповідачу кредит. Відповідно до ст.1054 ЦК України, Банк зобов`язаний надати кредит Позичальнику, в розмірі та на умовах, що передбачені кредитним договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Як зазначалось судом на підтвердження наявності заборгованості у відповідача Банком надано до суду розрахунок заборгованості. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, розрахунок заборгованості, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом ні надання відповідачу у користування кредитних коштів, ні наявності заборгованості та її розміру, оскільки нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити. Вказаний розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено посаду особи, яка має право складати такий розрахунок та яка його підписала, не надано підтвердження її повноважень на складання такого розрахунку та посвідчення його достовірності, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17квітня 2003 року. В даному випадку належним і достатнім доказом надання кредиту та наявності заборгованості є виписка по особовому рахунку позичальника, однак така виписка в матеріалах справи відсутня. Виписка про рух коштів по рахунку [NUMBER] від 25.02.2020 р. (а.с.25) не підтверджує видачу кредитних коштів та наявність заборгованості. Суд погоджується з твердженням відповіда про необхідність доведення фактичного надання грошових коштів відповідачу в якості кредиту зі сторони позивача. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позивач не довів належними доказами наявність такої заборгованості у відповідача суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача. Щодо застосування спливу строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Однак, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Враховуючи те, що судом не встановлено правових підстав для задоволення позову, застосування судом спливу строків позовної давності не розглядалося. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed