Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивач виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області 10.11.2015 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача комунального підприємства Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації», в якому посилається на безпідставну видачу свідоцтва про право власності та реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] [PERSON] врахуванням змін і доповнень до позову позивач просив: -визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію обєктів нерухомого майна по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, а саме адміністративної будівлі, гаража, здійснену на імя [PERSON] комунальним підприємством Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі № 59 за реєстровим записом № 281 від 29 квітня 2010 року; -визнати недійсним свідоцтво про право власності на обєкти нерухомого майна по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, а саме адміністративну будівлю, гараж, видане на імя [PERSON] 29 квітня 2010 року. Під час судового розгляду процесуальний статус [PERSON] було змінено із третьої особи на співвідповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення міськради, яке зазначено як підстава набуття права власності, фактично не приймалось, є підробленим, інвентаризаційна справа в БТІ відсутня, [PERSON] не будував спірні обєкти, земельна ділянка належить територіальній громаді, тому державна реєстрація права власності проведена протиправно і безпідставно, порушує право власності громади на земельну ділянку, про що стало відомо після відмови у проведенні реєстрації права громади на безхазяйне майно. Представник відповідача комунального підприємства Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» [PERSON] в судовому засіданні посилалась на відсутність в архіві БТІ відповідної інвентаризаційної справи, заперечень проти позову не представила, надалі суду було подано заяву про слухання справи за її відсутності. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечили, посилаючись на його необґрунтованість, відсутність порушень прав позивача, неналежний спосіб захисту його інтересів, порушення позивачем права власності відповідача, просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,4736 га, розташована по вул. Жовтневій (нині Чумацький шлях), 14 в місті Обухів Київської області, знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Обухів Київської області і передана в оренду ПП «Житло-сервіс» під існуючу контору із одночасним вилученням із користування Обухівського районного управління житлово-комунального господарства, що підтверджується рішенням виконкому міськради від 26.02.2002 року, актом вибору та обстеження земельної ділянки, викопіюванням із плану м.Обухова, актом прийому-передачі земельної ділянки, рішенням міськради від 28.01.2016 року, платіжними дорученнями (а.с.7-9, 97-98,121-123). У межах вказаної вище земельної ділянки розташовано будівлі, що станом на час передачі земельної ділянки у оренду ПП «Житло-сервіс» використовувались підприємствами житлово-комунального господарства міста, тобто земельна ділянка не була вільна від забудов, а засновником ПП «Житло-сервіс» був [PERSON], що підтверджується зазначеними вище та іншими наявними у справі доказами, а також вбачається із пояснень представників сторін. 29 квітня 2010 року невстановленою посадовою особою КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі № 59 під реєстровим № 281 було внесено запис про реєстрацію права власності [PERSON] стосовно обєктів нерухомого майна «адмін.будівля, гараж, госп.буд., гараж», які розташовані по вул. Жовтневій, 14 в м.Обухів, правовстановлюючим документом зазначено свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення виконкому Обухівської м/ради № 1191 від 15.12.09, при цьому інвентаризаційна справа стосовно таких обєктів нерухомого майна в архіві КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» відсутня, що підтверджується листами, витягом із реєстрової книги (а.с.10,54,59-60). 23.07.2013 року [PERSON] помер, спадкоємицею належної йому стовідсоткової частки у статутному капіталі ПП «Житло-сервіс» стала його дружина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.10.2015 року (а.с.84). 23 грудня 2014 року Обухівська міська рада Київської області звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, однак рішенням № 18239575 у задоволенні заяви було відмовлено у звязку із тим, що заявлене право вже зареєстровано, зокрема право власності на обєкт нерухомого майна за адресою: м.Обухів, вул. Жовтнева,14 було зареєстровано КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі № 59 під реєстр.№ 281, що підтверджується рішенням про відмову у задоволенні заяви (а.с.6). 14 січня 2015 року Обухівська міська рада Київської області звернулась до КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» із запитом, на який 10 лютого 2015 року було надано відповідь про те, що обєкт нерухомого майна за адресою: м.Обухів, вул. Жовтнева,14 було згідно даних КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі № 59 під реєстр.№ 281 зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] згідно свідоцтва про право на власність від 29.04.2010 року, що підтверджується листом (а.с.10). В лютому 2015 року Обухівська міська рада Київської області звернулась до прокуратури Обухівського району Київської області про самовільне зайняття земельної ділянки, незаконну приватизацію комунального майна [PERSON] з використанням підроблених документів, постановою слідчого від 25.08.2015 року кримінальне провадження за цією заявою було закрите у звязку із відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення, при цьому у межах досудового розслідування [PERSON] посилався на те, що не памятає процедуру набуття ним права власності, а спір із міськрадою є цивільно-правовим, що підтверджується листом, довідкою, постановою (а.с.11,12,76). 17 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до ПП «Житло-сервіс» із нотаріально посвідченою заявою про передачу своїх прав щодо ПП «Житло-сервіс» та про відступлення у повному обсязі належної їй стовідсоткової частки у статутному капіталі ПП «Житло-сервіс» [PERSON], що підтверджується заявою (а.с.85). При цьому доводи про те, що [PERSON] є одноосібним власником ПП «Житло-сервіс» залишились недоведеними, оскільки належних і допустимих доказів цього, зокрема здійсненої у встановленому законом порядку державної реєстрації відповідних прав за [PERSON] суду не надано. 27 січня 2016 року [PERSON] звернувся до поліції із заявою про викрадення невідомими особами документів із приміщення по вул. Жовтневій,14 у м.Обухів, що підтверджується довідкою, клопотанням, листом (а.с.83,134-140,192-193). Станом на час судового розгляду відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] щодо спірних обєктів нерухомого майна по вул. Жовтневій,14 у м.Обухів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно не внесені, що підтверджується інформаційними довідками (а.с.38-41). Стан здоровя [PERSON] підтверджується медичною документацією (а.с.77-82). При оцінці доказів та встановленні дійсних обставин спору суд вважає недоведеними посилання представників відповідача [PERSON] щодо набуття останнім права власності на спірні обєкти нерухомого майна без порушень чинного законодавства. Так, надані суду на підтвердження цієї обставини докази незавірені ксерокопії свідоцтва про право власності від 29.04.2010 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.04.2010 року окремих аркушів інвентаризаційної справи (а.с.92,115-119) суд вважає недопустимими доказами, оскільки оригінали таких доказів для огляду та звірки суду не представлено. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 1191 від 15.12.2009 року не вирішувались будь-які питання щодо права власності [PERSON] на спірні обєкти нерухомого майна, а вирішено оформити свідоцтва про право власності інвесторів і Обухівської міської ради на квартири та офіси у будинку № 2 мікрорайону «Сосновий» міста Обухова, зареєстровано обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Каштанове 2009», що підтверджується рішенням, порядком денним, листами (а.с.104-107). Крім того, представник позивача у судовому засіданні не визнав факт підписання колишнім Обухівським міським головою свідоцтва про право власності на імя [PERSON] та прийняття міськрадою рішення, які стало підставою для видачі такого свідоцтва, що покладено в основу заперечень на позов. Згідно ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідач [PERSON] від участі в розгляді справи ухилився, від подання оригіналів письмових доказів ухилився, не виконав вимоги ухвали суду про витребування доказів і проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів від 05.04.2016 року, що підтверджується матеріалами справи. Слід також прийняти до уваги, що будь-яких доказів щодо можливої участі [PERSON] у будівництві, створенні, придбанні, набутті на підставі цивільно-правових угод чи наявності інших передбачених законодавством підстав для виникнення у нього права власності чи інших прав відносно спірних обєктів нерухомого майна, під час розгляду справи суду не подавалось. Із врахуванням викладеного вище, відповідно до положень ст.ст. 10,11,60,146 ЦПК України вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів суд вважає недоведеними заперечення на позов в частині підписання правовстановлюючого документа на імя [PERSON] щодо спірних обєктів нерухомого майна уповноваженою особою органу місцевого самоврядування Обухівським міським головою, в частині прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування - виконавчим комітетом Обухівської міської ради Київської області, а відтак і наявності будь-яких правових чи фактичних підстав для набуття відповідачем [PERSON] права власності на обєкти нерухомого майна по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, а саме адміністративну будівлю, гараж. При наданні правової оцінки спірним правовідносинам суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.ч.1,2 ст.335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Відповідно до ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як заначено вище, судом встановлено, що спірні обєкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Обухів, використовувались для потреб житлово-комунального господарства міста, але не перебували на балансі комунальних підприємств міста, уповноважений орган виконавчий комітет Обухівської міської ради у встановленому законом порядку звернувся до належного органу державного реєстратора із заявою про взяття на облік спірних обєктів нерухомого майна на облік як безхазяйної речі з метою подальшої передачі у комунальну власність, однак набуття у власність громади спірного майна неможливе через наявність зареєстрованого права власності за іншою особою відповідачем [PERSON] За таких обставин, суд вважає обґрунтованими доводи позову про наявність порушених прав та законних інтересів позивача як уповноваженого органу територіальної громади, які підлягають судовому захисту. Поряд з тим, слід співвіднести із необхідністю судового захисту прав та інтересів позивача ступінь втручання у права відповідача [PERSON] як чинного власника майна. Згідно ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Адміністративна будівля, гараж, розташовані на належній позивачеві земельній ділянці по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, є обєктами нерухомого майна. Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Під час розгляду справи встановлено, що реєстрація права власності [PERSON] проведена КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації» безпідставно, оскільки будь-які передбачені законом підстави набуття ним права власності на спірні обєкти нерухомого майна були фактично відсутні, тому право власності [PERSON] на це майно не може вважатись таким, що набуте правомірно в силу явного і грубого порушення приписів законодавства. Згідно ч.ч.1,2 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.ч.1,2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених\~статтею 31\~цього Закону. Згідно ч.ч.3,4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації обєкта нерухомого майна, речові права на який підлягають державній реєстрації. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Із встановлених судом обставин вбачається, що в архіві КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» відсутні документи щодо технічної інвентаризації та обставин реєстрації за [PERSON] прав власності на спірні будівлі, у відповідних державних реєстрах відомості про це відсутні. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік підстав для державної реєстрації права власності та інших речових прав, але у межах цієї справи наявність хоча б однієї із них не доведена. Як вбачається із обставин справи [PERSON] не створив спірне нерухоме майно зі своїх матеріалів, не здійснював його будівництво, не вживав жодних заходів щодо отримання дозволів на будівництво чи введення його в експлуатацію, не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій розташовано спірні будівлі, не отримав право користування чужою земельною ділянкою в порядку глави 34 ЦК України, при цьому позивач як власник земельної ділянки не надавав згоду на забудову своєї ділянки та заперечує проти подальшого користування цією ділянкою [PERSON] Також слід прийняти до уваги, що будь-яких правочинів стосовно набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірні обєкти нерухомого майна не укладались, тобто він не придбав, не отримав у дар, у будь-який інший передбачений ЦК України спосіб не набув право власності чи право користування спірним майном. Право власності за ним було зареєстроване неправомірно на підставі правовстановлюючого документа, який у встановленому законом порядку не видавався, отже право власності у [PERSON] виникло з моменту його державної реєстрації іншим відповідачем безпідставно всупереч закону. Таким чином, в межах розгляду справи судом не встановлено наявність будь-якої із передбачених ст.11 ЦК України підстави виникнення у [PERSON] цивільного права права власності на спірні обєкти нерухомого майна. Доводи представників відповідача щодо співвіднесення прав [PERSON] на спірне нерухоме майно із корпоративними правами щодо ПП «Житло-сервіс» не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки хоч відповідні права не підтверджені належними і допустимими доказами та в будь-якому випадку права засновника юридичної особи не породжують будь-яких прав на спірне майно у фізичної особи. Крім того, слід звернути увагу, що державна реєстрація права власності на спірне майно за [PERSON] здійснена за декілька років до подання засновником ПП «Житло-сервіс» заяви про передачу прав на користь [PERSON], що фактично було здійснене лише після початку судового розгляду цього спору. Суд вважає необґрунтованими посилання представників відповідача на практику Європейського суд з прав людини та окремі норми європейського права, оскільки відповідні положення не є належними для спростування вимог позову та аргументації правової позиції заперечень на позов. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від\~\~17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV\~«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства»\~від\~21 лютого 1986 року,\~«Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року,\~«Сєрков проти України» від\~\~\~\~7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від\~\~23 листопада 2000 року,\~«Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року,\~«Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне\~володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним\~цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону\~-\~нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.\~Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що\~втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно\~з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано\~справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Так,\~Конституція України (статті 13,\~14) визначає, що земля, водні ресурси є обєктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.\~\~ За правилами статей\~4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює субєктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є субєктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є\~субєктом права власності на землі державної власності. З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статтей 1,2,6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є обєктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі і коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. В даному випадку відповідач [PERSON] всупереч волі власника фактично користується належною територіальній громаді земельною ділянкою, оскільки користується розташованими на ній будівлями, що обмежує територіальну громаду у реалізації однієї із складових права власності на земельну ділянку праві користування. Крім того, в силу дії ст.377 ЦК України наявність зареєстрованого за [PERSON] права власності на спірні будівлі породжує право наслідки у виді виникнення у нього права на земельну ділянку, на якій вони розташовані, що фактично припиняє право власності територіальної громади на таку земельну ділянку, тобто позбавляє конкретну територіальну\~громаду правомочностей власника землі. В цьому контексті в\~сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. За нормами ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, а також держава Україна, [PERSON] Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Як учасник цивільних відносин територіальна громада вправі очікувати ефективного судового захисту свого цивільного права та інтересу, повязаного із унеможливленням позбавлення права власності на земельну ділянку та реалізацією правомірних очікувань набути у власність розташовані на цій земельній ділянці обєкти нерухомого майна, які протягом тривалого часу фактично використовувались в інтересах громади для потреб житлово-комунального господарства міста. Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із комунальної власності, реалізацією цивільних прав територіальної громади становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу, що здійснює державну реєстрацію права власності, яким в даному випадку є комунальне підприємство Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації», на підставі якого земельна ділянка може вибути з комунальної власності, а [PERSON] отримав цивільне право всупереч закону, такому суспільному інтересу не відповідає. За таких обставин, на думку суду, у цій справі саме «суспільним», «публічним» інтересом обумовлюється втручання у право власності відповідача [PERSON], оскільки звернення уповноваженого органу місцевого самоврядування до суду із вимогою відновлення становища, що існувало до порушення закону при проведенні державної реєстрації права власності цього відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання\~розпорядженнями обєктами права власності, а також\~захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю конкретної територіальної громади. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу (територіальної громади) на землю, захист такого права шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення закону і прав територіальної громади. В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «[PERSON] проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи викладене, суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] не особою, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, а обставини за якими майно було набуте у власність, та його поведінка свідчать про те, що він набув право власності без будь-яких правових і фактичних підстав, незаконним шляхом, ознаки добросовісності у його поведінці відсутні. За таких обставин, на переконання суду, [PERSON] не має достатніх підстав посилатись на необхідність передбаченого статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року захисту права на мирне володіння майном, оскільки право власності ним набуте із грубими порушеннями чинного законодавства. [PERSON] не мав перешкод у доступі до законодавства й\~у силу зовнішніх, обєктивних, явних і видимих природних ознак спірних обєктів нерухомого майна,\~проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що будівлі перебувають у межах чужої земельної ділянки, він не будував, не створював, не купував або іншим чином передбаченим законом способом не набував право власності на спірне нерухоме майно, що ставить його добросовісність під час набуття права власності, щонайменше, під обґрунтований сумнів. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. З огляду на зазначене, той факт, що в межах провадження в цій справі не вирішуються питання про компенсацію відповідачеві [PERSON] витрат, повязаних із втратою чинності правовстановлюючих документів на спірні обєкти нерухомого майна та скасуванням державної реєстрації такого права, не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволенні позову, оскільки в межах цієї справи не встановлено обставин понесення [PERSON] будь-яких витрат для набуття права власності, але у випадку виникнення потреби він не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків, шкоди чи понесених витрат. Таким чином, установлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах органу місцевого самоврядування, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності». Крім того, порушене право територіальної громади переважає індивідуальне право [PERSON], який до того ж набув його із порушенням закону та всупереч волі громади. За таких обставин, на думку суду, задоволення позовних вимог не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. В обґрунтування своєї правової позиції представники відповідача посилаються на п.п.32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року (текст рішення або його офіційний переклад не додано), відповідно до яких майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Зважаючи на такі посилання, суд зазначає, що обставини цього спору суттєво відрізняються від обставин, які оцінювались у межах вказаної вище справи Європейським судом з прав людини, тому доводи представників відповідача не можуть вважатись належними і слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Так, на відміну від обставин зазначеної справи [PERSON] будь-якого договору із органом публічної влади не укладав, відтак не мав законних та обґрунтованих очікувань набути майно або майнове право за договором. Також в даному випадку, на відміну від вказаної вище справи, відсутні «законні очікування» («легітимні сподівання»), а мова йде про «існуюче майно» - адімністративну будівлю та гараж. Крім того, порушення в діях органу державної влади, яким в даному випадку є уповноважений на той час орган державної реєстрації прав на нерухоме майно (інший відповідач) обєктивно не могли бути допущені за відсутності недобросовісної поведінки [PERSON] При цьому факт відсутності судових рішень, які б визнавали його винним у скоєнні кримінальних правопорушень, на що посилаються його представники, не позбавляє можливості суду саме так оцінити його дії у сфері цивільних правовідносин, оскільки судом переконливо встановлено відсутність підстав для набуття ним права власності, незважаючи на це реєстрація такого права іншим відповідачем відбулася за ініціативи саме [PERSON], що вбачається із усних та письмових доводів його представників. Необхідність захисту порушеного права територіальної громади в даному випадку переслідує легітимну мету та є достатньо важливою для виправдання обмеження прав [PERSON], а також забезпечує розумне співвідношення пропорційності між запровадженими заходами та переслідуваною правомірною метою. За таких обставин, задоволення позову судом не виходить за межі реалізації права держави здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Оскільки захист, передбачений у статті 1 Першого протоколу не є безмежним (абсолютним), тому за встановлених у цій справі обставин і умов позбавлення майна або контролю над ним не становитиме порушення Конвенції. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що задоволення позовних вимог органу місцевого самоврядування, який представляє у спірних правовідносинах інтереси територіальної громади міста Обухів, не призведе до порушення передбачених законом прав чи інтересів відповідача [PERSON], в тому числі і зазначених у запереченнях проти позову нормам національного та міжнародного права, а також не суперечить практиці Європейського суду з прав людини. Оцінюючи спосіб захисту прав та законних інтересів позивача суд зважає на таке. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Згідно ч.1 ст.154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження. Реєстрація права власності на будівлі в даному випадку привела до втручання у право власності територіальної громади на земельну ділянку, на якій вони розташовані, чим порушено і обмежено це право. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, субєкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені, зокрема, до суду. Як зазначено вище, наявність реєстрації права власності на будівлі за відповідачем порушує права позивача як власника земельної ділянки, тому відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконною та скасування державної реєстрації обєктів нерухомого майна, визнання у судовому порядку недійсним свідоцтва про право власності на обєкти нерухомого майна є передбаченими законом і достатніми способами захисту прав позивача, забезпечують ефективний судовий захист, відновлюють порушені права територіальної громади. Таким чином, судом встановлено наявність порушень прав та законних інтересів позивача, необхідність і достатність підстав їх судового захисту. Оцінюючи можливість застосування наслідків спливу позовної давності суд враховує наступне. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р. у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в звязку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України\~початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Суд погоджується із доводами позову про те, що позивачеві про порушення прав громади стало відомо лише 23.12.2014 року, тобто з часу, коли державним реєстратором було відмовлено у задоволенні заяви позивача про взяття на облік безхазяйного майна, оскільки вони є переконливими і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами переписки виконкому ради із державним реєстратором та БТІ. Обєктивних підстав вважати, що про такі обставини позивач міг знати раніше вказаної дати немає, оскільки сторони не посилались і не підтвердили наявність фактів установлення між сторонами спірних правовідносин раніше. Доводи заяви представників відповідача про застосування наслідків позовної давності щодо можливості доступу представників позивача на орендовану ПП «Житло-сервіс» земельну ділянку виходять за межі позову і не юридично спроможними, оскільки в межах цієї справи не вирішується спір за участю вказаної юридичної особи. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивачеві було відомо або могло бути відомо до 23.12.2014 року про користування спірними будівлями або реєстрацію права власності на них саме за [PERSON] як фізичною особою, який станом на час виникнення спірних правовідносин ніякого відношення до орендаря земельної ділянки - юридичної особи ПП «Житло-сервіс». За таких обставин, суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності, тому підстав для відмови у задоволенні позову з підстав її пропуску немає. Інші посилання сторін на окремі норми права та правові позиції Верховного Суду України не співвідносяться із сутністю спірних правовідносин, не є юридично спроможними та не впливають на правову оцінку суті спору, що, на думку суду, не протирічить зазначеним представниками відповідача правовим позиціям Верховного Суду України, тому не потребує обґрунтування відступу від них. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачем відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача не ґрунтуються на законі та письмових доказах, не спростовують доводи позову, суд вважає, що позов слід задовольнити в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідачів в рівних частинах.

Outcome: approved