Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надіслала на адресу суду заяву, в якій зазначила, що підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі, просила розглянути справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, надіслав на адресу суду з м.Одеси заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів, згодний, щоб їх сумісна донька залишилась проживати з позивачем, просить розглянути справу у його відсутності. Судом в ході судового розгляду справи були досліджені: - свідоцтво про шлюб (повторне), серії [NUMBER] від 13.09.2013 р., згідно якого шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], був зареєстрований 23.02.2002 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ренійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 12, після укладення шлюбу чоловікові та дружині були присвоєні прізвища «[PERSON]». - копія паспорту громадянина України на ім'я позивача [PERSON], серії [NUMBER], виданого Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 11.05.2005 р; - копія свідоцтва (повторного) про народження доньки [PERSON], [INFO], серії [NUMBER] від 05.03.2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ренійського районного управління юстиції в Одеській області, в якому матір`ю дитини вказана позивач по справі, а батьком відповідач. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 22.04.2014 року звернулася до Ренійського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить суд: розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 23.02.2002 р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 12; залишити їй після розірвання шлюбу прізвище «[PERSON]»; залишити проживати з нею після розірвання шлюбу малолітню дитину [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з всіх видів доходів відповідача, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття [PERSON], тобто до [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог в позові вказано, що 23.02.2002 р. між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 12. Одруження з відповідачем виявилося невдалим, сумісне життя з ним не склалося. На протязі останніх років відносини сторін поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Тривалий час позивач та відповідач не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо. Позивач не має бажання бути разом з відповідачем, пояснюючи це тим, що вони жили кожен своїм життям і не намагалися перейнятися проблемами іншого, кожен з ним має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, що виникають у позивача та в сім`ї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу у сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між ним та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинені, за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини не має, сумісне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO]. Відповідач матеріальної допомоги добровільно дочці не надає, з нею не спілкується. Позивач тимчасово не працює, перебуває разом із донькою [PERSON] на утриманні своїх батьків. Чи працює відповідач та чи отримує прибуток позивачу невідомо, однак позивач вважає, що незважаючи на це він зобов'язаний утримувати доньку та сплачувати аліменти. Вивчивши матеріали справи, надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення ( ст.112 СК України). Встановивши обставини припинення шлюбних відносин сторін, фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, оскільки вони не живуть сумісно, припинили шлюбні стосунки і ведення спільного господарства. Як випливає із ситуації, яка склалася, між позивачем і відповідачем втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. За таких обставин шлюб сторін існує суто формально і підлягає розірванню. Приходячи до такого висновку, суд враховує фактичні обставини справи та інтереси кожного з подружжя, а також їх малолітньої дитини. Застосування заходів щодо примирення подружжя при даних обставинах, суд вважає недоцільним, оскільки ні позивач, ні відповідач, проживаючи певний час окремо, зацікавленості в збереженні сім`ї не проявляють, якихось заходів щодо примирення чи збереження сім`ї не приймали, обидва згодні на розірвання шлюбу. Згідно положень ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу і надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки заявлена вимога позивача про залишення шлюбного прізвища не суперечить діючому законодавству, суд задовольняє її та вважає за можливе залишити за позивачем після розірвання шлюбу прізвище «[PERSON]». Частиною 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Враховуючи ситуацію, що склалася на момент розірвання шлюбу (окреме проживання сторін, дочка тривалий час проживає з матір`ю), суд визначає, що за домовленістю сторін малолітню дочку [PERSON], [INFO], треба залишити проживати разом із матір'ю [PERSON] Ст. 115 цього ж Кодексу передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності в Україні з 27.09.1991 року і відповідно до ст. 9 Конституції України означена Конвенція є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб. Згідно зі ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 180 СК України також встановлює обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов'язок покладений як на матір дитини, так і на батька. Означений обов'язок є особистим і індивідуальним для кожного з батьків. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов`язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на її утримання. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку ( доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Оскільки відповідачем в добровільному порядку матеріальна допомога позивачу на утримання їх сумісної дитини не надається, а домовленість про способи надання утримання на дитину між сторонами не досягнута, то суд, враховуючи обставини справи, матеріальне положення сторін, а також інтереси малолітньої дитини сторін, задовольняє позовні вимоги позивача в повному обсязі. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому, враховуючи те, що позивачем позов до суду пред'явлено 22.04.2014 року, аліменти з відповідача слід присудити з зазначеної дати.

Outcome: approved