Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON], що діє у інтересах [PERSON], 27 лютого 2014 року звернувся до суду з позовом до Куйбишевської районної у м.Донецьку Ради, про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, зазначивши в обґрунтування заявлених вимог наступне. За договором купівлі продажу, не зареєстрованим у відповідності із законодавством, укладеним між [PERSON] та особою, прізвище якої не встановлено на теперішній час, позивачем був придбаний недобудований житловий будинок з надвірними будівлями, спорудами та огорожею, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Починаючи з 1989 року, як зазначено у технічному паспорті, [PERSON] із родиною залишився проживати у вищевказаному житловому будинку і по сьогоднішній день він проживає там, тобто більше як 20 років. З моменту його вселення, він за свій кошт проводить поточні та капітальні ремонти житлового будинку. Регулярно сплачує за комунальні послуги та електроенергію, про що маються письмові докази. Враховуючи викладене, просить суд визнати за [PERSON] право приватної власності за набувальною давністю на цей житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], а також зобов»язати відділ державної реєстраційної служби зареєструвати вказане домоволодіння за [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON], що діє у інтересах [PERSON] - підтвердив оголошені позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсягу, вважав належним доказом по справі наявний технічний паспорт, складений на спірне домоволодіння на ім»я [PERSON] Представник відповідача - Куйбишевської районної у м.Донецьку Ради - будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляду справи, не з»явився у судове засідання, надав заяву про розгляд справи за його відсутності у відповідності із вимогами діючого законодавства. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та вивчивши інші докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства - ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України, ст. 47 Конституції України; відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] із своєю родиною мешкає та є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними його паспорту (а.с.16). Згідно інших долучених до позову письмових доказів - а саме - даних технічного паспорту на спірний будинок, складеного 20.01.1989р., вбачається, що [PERSON] є користувачем квартири [ADDRESS]. Згідно долученого плану земельної ділянки та плану будівлі, житловий будинок та усі прибудови є самочинним будівництвом (а.с.20-21). У той же час, за даними технічного паспорту, виготовленого 22.01.2014 року ПП «Інноваційна науково-технічна експертна компанія», на замову [PERSON], проводилась технічна інвентаризація вже будинку [ADDRESS], та самочинних будівництв виявлено не було (а.с.4-6). При цьому, суду не надані письмові докази обгрунтування підстав законності переведення житлового приміщення - квартири [ADDRESS] у будинок [ADDRESS], без квартири, за цією ж адресою. Пояснень щодо вказаних розбіжностей від представника позивача у судовому засіданні надано не було. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч. 3 цієї ж статті, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Частина 3 даної статті передбачає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору купівлі-продажу, найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, за набувальною давністю виникає з моменту державної реєстрації. Однак, вивченням витребуваної у державного реєстратора прав на нерухоме майно, долученої до позову, встановлено, що право власності на цей об»єкт нерухомості будинку [ADDRESS] - не зареєстровано, правовстановлюючих документів на будинок надано не було, що свідчить про його самочинне будівництво невстановленою особою (а.с.37-38). Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У зв'язку із цим, норми ч. 5 ст. 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за умови, що власником (землекористувачем) здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил, без порушення прав інших осіб. Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації право власності виникає з моменту його прийняття до реєстрації. Тобто, у разі задоволення позовних вимог та визнання за [PERSON] права власності на спірне майно з будь-яких підстав, суд фактично поклав би на себе повноваження будівельно - архітектурних, санітарно - епідеміологічних, пожежних та інших органів, в компетенцію яких входить обов'язок робити висновки щодо відповідності будівлі встановленим вимогам. У даному випадку, також не виконано вимог Закону щодо здачі в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, що є обов»язковим згідно із Законами України «Про основи містобудування», «Про планування і забудову територій» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, затвердженого постановою КМУ від 22 вересня 2004р. №1243. Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об»єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог [PERSON] щодо визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Вимоги [PERSON] щодо зобов»язання відділ державної реєстраційної служби вчинити певні дії є похідними від основних вимог щодо визнання права власності на майно, тому у їх задоволенні суд також відмовляє за необґрунтованістю. На підставі ст. ст. 203, 208, 215, 331, 376 ЦК України,

Outcome: dismissed