Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2015 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, завданої при виконанні трудових обовязків. В обґрунтування позову представник позивача в справі зазначив, що [PERSON] у період з 22 лютого 1988 року по 12 листопада 2001 року пропрацював на підприємстві відповідача в справі на посадах підземного гірничого робочого, підземного машиніста електровозу, підземного гірничого майстра шахти Смолинська. Рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 11.08.2013 року [PERSON] було встановлено професійні захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), ЛН першого-другого ст.; нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Пунктом 17 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 29 вересня 2015 року, встановлено, що причиною отримання профзахворювань є перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Висновком медико-соціальної експертної комісії, [PERSON] первинно 10 листопада 2015 року встановлено 20% втрати професійної працездатності, з них 15% - по хронічному обструктивному захворюванню легень, 5% - по туговухості з наступним переоглядом 01.11.2016 року. У звязку з отриманням професійних захворювань на виробництві [PERSON] зазнає моральних страждань, які виразилася в тому, що [PERSON] не має змоги вести звичне життя, оскільки постійно перебуває на обліку у ЛПЗ, для підтримання стану здоровя змушений постійно приймати ліки та періодично проходити відповідний курс лікування, що підтверджується відповідними виписками з медичної карти. Тому вона звернулась до суду з відповідним позовом та просить стягнути з відповідача в справі на користь позивача в справі у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 137800,00 гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, про розгляд справи належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в позові. Представник відповідача ДП «Східний ГЗК» - [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову, суду пояснила, що в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження вини ДП «Східний ГЗК» у спричиненні моральної шкоди позивачу. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15.02.2016 року, яким стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» на користь [PERSON] 9000 грн. у відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, встановлена вина саме цього підприємства у спричиненні моральної шкоди позивачу внаслідок отримання ним професійних захворювань й крім того, актом розслідування професійного захворювання також встановлена й вина самого позивача у спричиненні йому шкоди. Також, зауважила, що вина підприємства у спричиненні шкоди позивачу в справі відсутня, оскільки під час укладення трудового договору [PERSON] було роз'яснено під розпис його права і обов'язки, умови праці, при цьому, підписавши вказаний договір, позивач в справі свідомо й добровільно прийняв запропоновані йому умови праці, а отже усвідомлював можливість ушкодження свого здоров'я та його наслідки, що вказує про відсутність порушення підприємством вимог ст. 158 КЗпП України. Крім того, вказала на те, що й після отримання професійних захворювань позивач в справі продовжував працювати й з листопада 2015 року по березень 2016 року не проходив жодного лікування відносно встановлених йому діагнозів. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] встановлено, що позивач [PERSON] протягом тривалого часу працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, зокрема на ДП «Східний ГЗК» з 22 лютого 1988 року по 12 листопада 2001 року на посадах підземного гірничого робітника, підземного машиніста електровозу, підземного гірничого майстра шахти Смолинська ДП «Східний ГЗК» й звільнився 12.11.2001 року за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки. Висновком ЛЕК НДІ Промислової медицини від 11 серпня 2015 року у [PERSON] встановлена наявність професійних захворювань з діагнозами: 1) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група В, ЛН першого-другого ст.; 2) нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Пунктом 17 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29 вересня 2015 року встановлена причина отриманих професійних захворювань робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а саме: запиленість робочих місць - концентрація в повітрі робочої зони аерозолю переважно фіброгенної дії, концентрація в мг/м3 з вмістом кристалічного кремнію діоксину (SiО2) пилу від 10% до 70% - 5,2 мг/м при гранично допустимій до 2,0 мг/м. Висновком МСЕК серія 12 ААА № 014840 від 10 листопада 2015 року у [PERSON] первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності втрати професійної працездатності, з них 15% - по хронічному обструктивному захворюванню легень, 5% - по туговухості з наступним переоглядом 01.11.2016 року. Як встановлено із пояснень представника позивача в справі в судовому засіданні, медичних документів, позивач внаслідок професійних захворювань відчуває фізичні болі, задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичний кашель з виділенням слизового харкотіння, особливо у ранковий час, на протязі дня більш сухий приступоподібний, підвищену чутливість, зниження слуху на обидва вуха, загальну слабкість, періодичне підвищення артеріального тиску. Через стан здоров`я позивач в справі вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, позивач у справі не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Через зазначені обставини погіршилися стосунками з членами сім'ї. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу в справі встановлений хронічний характер захворювання, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через задишку, кашель, зниження слуху позивача, підтверджується медичними документами (а.с. 11-19), з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійних захворювань. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача в справі, через що позивач в справі переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного [PERSON] України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Як зазначено у Рішенні Конституційного [PERSON] №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи викладене й те, що право на відшкодування моральної шкоди у звязку із професійними захворюваннями повязано з виконанням трудових обовязків, виникло у позивача 10 листопада 2015 року, тобто з моменту первинного встановлення МСЕК йому стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці». Отже, судом встановлено, що втрата працездатності позивача настала внаслідок професійних захворювань, спричинених негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків внаслідок порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обовязок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці. При цьому, доводи представника відповідача у справі про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем, не знімають з відповідача обовязку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання. Доводи представника відповідача щодо відсутності підстав відшкодування [PERSON] моральної шкоди спростовуються, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні та підтверджений наявними в справі доказами. Жодних доказів в спростування вказаного факту представником відповідача. відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, суду не надано. Доводи представника відповідача про те, що з листопада 2015 року по березень 2016 року позивач в справі не проходив жодного лікування відносно встановлених йому діагнозів жодним чином не спростовують факту наявності моральних страждань у позивача у звязку з отриманням ним професійних захворювань. Разом з тим, посилання представника відповідача про встановлення вини ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» у спричиненні моральної шкоди позивачу у справі за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15.02.2016 року не знімають з відповідача ДП «Східний ГЗК», на якому позивач теж працював в шкідливих умовах, обовязку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів, суд вважає, що спричинена моральна шкода підлягає компенсації одноразово. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення, надані Верховним [PERSON] України в п.9 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу 10.11.2015 року встановлено 20% втрати професійної працездатності внаслідок хронічних професійних захворювань, а також враховуючи характер захворювань, пов'язані з ними фізичні і моральні страждання позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, тривалість роботи позивача на ДП «Східний ГЗК» та ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» в умовах впливу шкідливих факторів - 13 років 8 місяців, наслідків, що наступили, вік позивача та безпосередньо його вину за виникнення професійних захворювань під час роботи на інженерно-технічних посадах ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]», виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості відповідно до ст. 23 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню із стягненням з ДП «Східний ГЗК» на користь [PERSON] 9 000 грн. у відшкодування моральної шкоди без урахування податку з доходів фізичних осіб. Оскільки згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач у справі звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 1378 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

Outcome: partial