Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач вернулася до суду з вказаним позовом та просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], мотивуючи тим, що вона з 2004 року і по теперішній час постійно проживає в зазначеній квартирі. Тому позивач вважає, що є підстави визнати за нею право власності на квартиру в порядку набувальної давності. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала та просила задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено що з 2004 року позивачка працює в ООО «Добробут», яке у подальшому перейменоване в ЖКС «Фонтанський» на посаді двірника, що підтверджується трудовою книжкою. Позивачка проживає у нежитловому приміщенні [ADDRESS] Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, при цьому право власності за набувальною давністю набувається лише на підставі судового рішення. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду у випадках, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не могла знати, що володіє річчю незаконно. Згідно з інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності певних умов, а саме: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність, відкритість, давність та безперервність володіння; відсутність інших осіб, які претендують на майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Тобто одна з основних вимог, встановлених законодавством, для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - 10 років відкритого безперервного володіння нерухомим майном. У своїй позовній заяві [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], проте матеріалами справи не встановлено наявність такої квартири, а саме існує нежитлове приміщення [ADDRESS], в якому проходить каналізаційний лежак. Крім того, позивачці неодноразово у листах було роз'яснено, що неможливо перевести нежитлове приміщення [ADDRESS], у житлову квартиру, так як під стелею у зазначеному нежитловому приміщенні проходить каналізаційний стояк. Враховуючи, що [PERSON] заявлені позові вимоги щодо квартири [ADDRESS], якої не існує, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed