Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

позивач в обґрунтування уточнених позовних вимог покликається на те, що [PERSON] є матірю малолітніх дітей [PERSON], 15.05.2011р.н., та [PERSON], 06.08.2012р.н. Батьком останнього є [PERSON] Відповідачі не займаються вихованням своїх дітей і не мають бажання їх виховувати, матеріально не утримують, достатній життєвий рівень дітям не забезпечують, умов для нормального розвитку дітей не створили, їх життям та здоровям не цікавляться, не працюють. Така їх поведінка могла стати причиною занепаду морального, духовного та фізичного розвитку дітей. Розпорядженням міського голови №129 від 18.12.2014 року [PERSON], 15.05.2011р.н., та [PERSON], 06.08.2012р.н., було скеровано на повне державне забезпечення в інтернатну групу ДНЗ №15 «Пролісок» м.Стрия. Станом на 14.08.2016 року супровід сімї припинено із негативним результатом у звязку із не виконанням батьками умов договору соціального супроводу. Матеріальну допомогу на утримання дітей відповідачі не надають. За [PERSON] зареєстроване право власності на 1/6 частину нерухомого майна квартири [ADDRESS], на яку слід накласти заборону на відчуження відповідно до вимог ч.4 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства». В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позові обставини, та просить суд позовні вимоги задоволити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечив проти задоволення позовних вимог суду пояснивши, що він весь час працював і заробляв гроші, щоб покращити матеріальне життя сімї, тому не мав змоги бачитися з дітьми. У них був два рази. З дітьми була їхня мати. На даний час він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Не згідний щодо стягнення з нього аліментів, бо не зможе їх сплачувати, та не згідний щодо позбавлення його батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Дошкільного навчального закладу №15 «Пролісок» суду пояснила, що спочатку діти відвідували нічну групу. Батьки не завжди їх забирали, тому їх відправляли в сиротинську групу. Мати багато разів приходила з різними чоловіками і створювала проблеми та конфлікти. Діти були голодні. На даний час діти поправилися, належно доглянуті, забезпечені речами та ліками. Адміністрація №15 «Пролісок» вважає за доцільне позбавити батьків батьківських прав. Представник третьої особи Стрийської місцевої прокуратури позовні вимоги підтримала. Заслухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про народження від 20.05.2011р., актовий запис №253, батьками [PERSON], 15.05.2011р.н., є [PERSON] та [PERSON]. З свідоцтва про народження від 16.08.2012р., актовий запис №398, вбачається, що батьками [PERSON], 06.08.2012р., є [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з свідоцтва про шлюб від 13.11.2013р., актовий запис №396, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13.11.2013р. Після реєстрації шлюбу дружині змінено прізвище на «Ясючені». Згідно розпорядження міського голови Стрийської міської ради від 18.12.2014р. №129 малолітніх дітей: [PERSON], 15.05.2011р.н., та [PERSON], 06.08.2012р.н., скеровано з 18.12.2014р. в інтернатну групу ДНЗ №15 «Пролісок» м. Стрия. Рішенням Виконавчого комітету Стрийської міської ради від 20.09.2016р. №214 дано згоду на позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітніх дітей, які знаходяться на повному державному забезпеченні в інтернатній групі ДНЗ №15 «Пролісок» м. Стрия: [PERSON], 06.08.2012р.н., і [PERSON], 15.05.2011р.н. у звязку з тим, що батьки ухиляються від виконання батьківських обовязків впродовж тривалого часу, не беруть участі у вихованні та утриманні своїх дітей, їхнім життям та здоровям не цікавляться, не працюють, ведуть аморальний спосіб життя, зловживають алкоголем. З інформації директора Стрийського МЦСССДМ вбачається, що сімя [PERSON] перебувала під соціальним супроводом з 2015р. Ніхто з батьків не працевлаштувався, надалі відсутні продукти харчування, в житлі безлад та бруд. Умов для проживання та виховання дітей не створено. [PERSON] періодично зловживає спиртними напоями. Батьки не відвідують дітей, які тимчасово перебувають в інтернатній групі ДНЗ №15 «Пролісок» м. Стрия. Станом на 14.08.2016р. супровід сімї припинено із негативним результатом у звязку з невиконанням батьками умов договору соціального супроводу. З повідомлення ДНЗ №15 «Пролісок» м. Стрия вбачається від 13.07.2016р. №52 вбачається, що за час перебування в групі закладу дітей [PERSON], 06.08.2012р.н., і [PERSON], 15.05.2011р.н., мама зявлялася рідко, один раз на місяць, недостатньо приділяє уваги вихованню дітей. Батько відвідував дитину один раз. Здоровям та вихованням дитини не цікавиться. Як вбачається з [PERSON] з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.01.2008р. та технічного паспорта на квартиру, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/6 частина квартири [ADDRESS]. Стаття 51 Конституції України визначає, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 150 СК України батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Частиною 3 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Згідно ч. 4 ст. 164 СК України під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сімї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. Частиною 3 ст. 166 СК України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч.4 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 193 СК України влаштування дитини до закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.4 ст. 17 Закону суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону у разі влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування, в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сімї. Стаття 25 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, зазначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї, і право на забезпечення в разі безробіття, хвороби, інвалідності, вдівства, старості чи іншого випадку втрати засобів до існування через незалежні від неї обставини. Материнство і дитинство дають право на особливе піклування і допомогу. Всі діти, народжені у шлюбі або поза шлюбом, повинні користуватися однаковим соціальним захистом. Відповідно до ст.ст. 3 та 6 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 18 Конвенції визначає, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 5 протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію відкрито для підписання 4 листопада 1950 року, ратифіковано в Україні Законом №475/97-ВР від 17.07.97), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Як розяснено з п. 17 постанови Пленум Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні обставинами справи встановлено, що [PERSON] є матірю [PERSON], 15.05.2011р.н., та [PERSON], 06.08.2012р.н. Батьком останнього є [PERSON]. Батьки ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню малолітніх дітей, оскільки не цікавляться їхнім життям та здоровям, не приймають участі у вихованні, не надають жодної матеріальної допомоги на їх утримання. Діти перебувають на повному державному забезпеченні в інтернатній групі ДНЗ №15 «Пролісок» м. Стрия. Зважаючи на вимоги ст. 164 СК України, є підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав. З огляду на вимоги ст. 166 СК України з відповідачів підлягають стягнення аліменти на дітей. Визначаючи розмір аліментів суд враховує вимоги ст.ст. 182, 183 СК України та зважає на витрати, які необхідні для утримання та виховання малолітніх дітей, на необхідність створення для них такого рівня життя, який був би достатнім для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Також, зважаючи на вимоги ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», суд вважає підставними позові вимоги про накладення заборони на відчужувати належної [PERSON] на праві власності 1/6 частину квартири [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. У звязку із звільненням позивача від сплати судового збору, такий підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved