Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивача - звернувся до суду з вказаним позовом у якому просив виділити у натурі 45/100 частин житлового будинку за [ADDRESS] , що перебуває у спільній частковій власності на три ізольовані будинки за [ADDRESS] визнавши за ним право власності на будинок [ADDRESS] , що складається з : веранди площею 7,9 кв.м., коридору площею 5,9 кв.м., житлової кімнати площею 15,5 кв.м., кухнею площею 4,2 кв.м., житлової кімнати площею 11 кв.м., житлової кімнати площею 20,1 кв.м., а всього занадльною площею 64,7 кв.м., з господарськими будівлями і спорудам, а саме : сараю літ. «А-1», веранди літ «Б-1», сарай літ. «б1-1, убиральня № 1, огорожа № 2, колодязь питний. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить 1/3 частка житлового будинку за [ADDRESS] , що становить 45/100 від усього будинку. Співласниками являються відповідачі, а саме 38/100 належить [PERSON] , 17/100 належить [PERSON] Він, як співвласник має намір приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться під будинком та навколо будинку, відповідачі не бажають приймати участі в приватизації, чим порушують його права. Посилаючись на вимоги ст. 364 ЦК України просив позовні вимоги задовольнити, зазначаючи, що він користується вище зазначеною частиною житлового будинку та його частина має відокремлений вхід, електро та газопостачання тощо. Позивач у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON]. у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з письмовим клопотанням у якому просила розглянути справу у її відсутність та відмовити позивачу у задоволені позовних вимог, зазначаючи при цьому, що у них існує спір, щодо земельної ділянки та порядку користування спірним житловим будинком. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися про причини неявки суду не повідомила. Так, згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вивчивши письмові матеріали справи, пояснення сторін, суд приходить до висновку про можливість ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та вважає позов таким, що не підлягає до задоволення. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Житловий будинок за [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частинах. Позивач є власником 1/3 частини даного будинку, а відповідачі - 2/3 частин. Вище зазначений житловий будинок має загальну площу, 150,9 кв.м., житлову площу, 93,9 кв.м.. та розміщений на земельній ділянці площею 0,100 га, кадастровий номер [NUMBER] , наданої для будівництва, обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, яка знаходиться у комунальній власності Сквирської міської ради Київської області Також колу будинку розташовані два сараї з прибудовою, колодязь та огорожа. Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146. Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Після узаконення самочинно збудованих об`єктів позивач як співвласник житлового будинку зможе реалізувати своє право на виділ частки із цього майна, що є у спільній частковій власності. З поданого позивачем розрахунку інвентаризаційної вартості житлового будинку виконаного ФОП [PERSON] вбачається, що житловий будинок має загальну площу 145,0 кв.м., згідно технічного паспорту та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності загальна площа 150,9 кв.м., таким чином при відсутності правовстановлюючих документів суд, приходить до висновку, що мало місце або реконструкція, або самочинне будівництво тощо, тому позов не підлягає задоволенню і з цієї підстави. Окремо позивач зазначає та надає докази, що він користується частиною житлового будинку, яка має загальну площу 64,7 кв. м. що становить 45 % від цілого будинку та загальною вартістю 77 190 грн., [PERSON] користується частиною житлового будинку, яка має загальну площу 24,7 кв.м., що становить 17 % від цілого будинку, загальною вартістю 29 468 грн., [PERSON] користується частиною житлового будинку, яка має загальну площу 55,6 кв.м., що становить 38 % від цілого будинку, загальною вартістю 66,333 грн. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року, наданій заявником для порівняння. Отже позов не підлягає задоволенню із тієї підстав, що позивач, всупереч діючому законодавству, безпідставно вважає, що оскільки він користується 45 % спірного житлового будинку, то його частка при виділі повинна збільшитись у 2 рази. Більш того позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що житловий будинок , можливо поділити в натурі, тобто, що існує технічна можливість переобладнати це приміщення в окремі об`єкти нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України, влаштувати окремий вхід та здійснити інші пов`язані з цим перепланування. Клопотань про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи для з`ясування технічної можливості виділу в натурі 1/3 частини з будинком позивачем [PERSON] у ході розгляду справи не заявлено, що є самостійною підставою для відмови у позові. Інші доводи сторони позивача не спростовують висновків суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Outcome: dismissed