Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором № KRXRRX08370014 від 09.03.2007, що виникла станом на 29.12.2011 в сумі 33\~213,70 грн., через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а саме: 1545,53 грн. - заборгованість за кредитом; 13179,79 грн. - заборгованість по відсотками за користування кредитом; 66,85 грн заборгованість з комісії за користування кредитом; 16363,73 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1557,80 грн. штраф ( процентна складова). В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнив, в редакції позову від 13.03.2020 просив суд стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором в сумі 8299,18 грн. Ухвалою суду від 24 травня 2012 року відкрито провадження по справі. Заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2012 року, позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за договором № KRXRRX08370014 від 09.03.2007 в розмірі 33213,70 грн. та судовий збір в розмірі 332,14 грн. Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року за заявою відповідача [PERSON] заочне рішення суду від 07 серпня 2019 року скасовано. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року витребувано з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» виписку про рух коштів [PERSON] із зазначенням суми сплачених коштів на погашення тіла кредиту, відсотків та дат їх сплати. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України, не повідомили причини неявки. В обґрунтування уточненого позову та заяви про захист права представник позивача зазначив, що відповідно до правових позицій ВП ВС в постановах від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012 та від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, банк має право на відсотки в розмірі облікової ставки НБУ, 3% (стаття 625) та інфляційні втрати (стаття 625). Відповідно до наданого розрахунку, борг складає 8\~299,18 грн. Зазначив, що доведеність отримання коштів відповідачкою підтверджується рахунками, накладними про отримання товару по договору. Щодо застосування строку позовної давності, про який просить відповідачка то в заяві про захист права представник позивача зазначив, що відповідачка ні копійки не сплатила за отримані кошти протягом 13 років, неправомірно користуючись в цей період чужими коштами (п.п. 47-52 Постанови ВС від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012). Банк, як добросовісний кредитор, надав кредитні кошти, в 2012 році звернувся до суду про стягнення боргу, через 8 років позичальник відновила судове провадження, скасувавши заочне рішення, оскільки вважає судове рішення незаконним та необґрунтованим. Тому оскільки банк є добросовісним кредитором, а відповідачка недобросовісним позичальником, яка незаконно користується чужими коштами, просить захистити право з 15.03.2009 (15.03.2012 (ухвала про відкриття 3 роки) по теперішній час в частині стягнення відсотків за неправомірне користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ, інфляційних витрат. Відповідач звернулася до суду з відзивом на позовну заяву, в обґрунтування якої вказала, що у позовній заяві позивач посилається на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, однак таке посилання є безпідставним, оскільки відповідач не підписувала вищезазначені Умови, а відтак викладені зобов`язання в Умовах не застосовуються у правовідносинах між позивачем та відповідачем. Крім того, відповідно до договору споживчого кредиту від 09.03.2007, відповідач отримала кредит у розмірі 1573,20 грн. зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.08.2007. Однак згідно розрахунку заборгованості, відповідач не сплачувала кошти на погашення споживчого кредиту,у зв`язку з чим, на думку позивача, утворилась заборгованість. Натомість позивач не скористався своїм процесуальним правом та не звернувся до суду в межах позовної давності. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач свідомо вчиняла дії, направлені на погашення кредитної заборгованості, що доводить визнання кредитних зобов`язань та наявності підстав для переривання строку позовної давності, передбачених положеннями ст. 264 ЦК України. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, який не підтверджений квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто відповідачем та визнання нею боргу, тому відсутні підстави вважати, що відбулось переривання строку позовної давності. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Після закінчення дії договору 08.08.2007 з вимогою про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, позивач втратив право на нарахування процентів, передбачених кредитним договором, тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю, недоведеністю та пропуском строку позовної давності. Враховуючи викладене, оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи або про обов`язкову участь в засіданні суду не надали, суд, враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України вважає, що їх нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору та з метою дотримання розумних та допустимих строків розгляду справи слід розглянути справу на підставі наявних в справі доказів за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом, 09 березня 2007 року між позивачем Акціонерним товариством комерційним банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № KRXRRX08370014 (а.с. 7). Відповідно до умов договору, банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 1573,20 грн. на строк 5 місяців з 09.03.2007 по 08.08.2007 включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 13,37 та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 262,2 грн. в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «9» по «14» число кожного місяця. Позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 328,11 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині заборгованості за відсотками, в тому числі й порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.03.2007, посилався на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), які є невід`ємною частиною спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву № KRXRRX08370014. Надані позивачем Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «Приватбанк», відповідач прийняла запропоновані банком Умови. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Згідно частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, представником відповідача по справі у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності до пред`явлених вимог АТ КБ «ПриватБанк». Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів з «9» по «14» числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Позивач звернувся до суду з позовом 21 травня 2012 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу (строк погашення до 08.08.2007). Тому у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою\~Верховного Суду у постанові\~від 28\~березня 2018\~року у\~справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), яка відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судовий збір, заявлений до стягнення позивачем з відповідача, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed