Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] (транспортне) страхове бюро України (надалі МТСБУ) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] Тейгоб огли про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 22.03.2012 року, близько 18 год. 30 хв., в м. Києві по вул. Вербицького, з вини відповідача, який керував автомобілем «Рено», д.н.з. [NUMBER], була скоєна дорожньо-транспортна пригода. На дату скоєння вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] застрахована не була. Вина відповідача підтверджується постановою Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2012 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль [NUMBER], власником якого є Санітарно-епідеміологічна станція Деснянського району у м. Києві та за кермом якого знаходився водій [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована згідно Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності №АВ/0392093, укладеного із СТзДВ «Гарантія», строк дії якого з 14.03.2012 року по 13.03.2013 року. Розмір завданих збитків згідно висновку ЗАТ «Експерт-Сервіс» №7083 від 20.04.2012 року, складеного спеціалістом ФОП [PERSON], був визначений згідно ст.29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як вартість відновлювального ремонту та складає 6\~247,43 грн. 09.04.2012 року потерпілий з метою отримання відшкодування звернувся до позивача з відповідною заявою. 12.04.2012 року позивач направив листа відповідачу з пропозицією добровільно врегулювати спір з потерпілим, який відповідачем було залишено без відповіді. У звязку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем було здійснено виплату відповідачу страхового відшкодування у розмірі 6\~247,43 грн. Окрім того, у звязку з залученням аварійного комісара позивач поніс витрати за послуги аварійного комісара, яким було здійснено збір документів, огляд транспортного засобу та проведення експертизи, на загальну суму 689,00 грн. 09.11.2012 року позивач направив листа відповідачу з проханням добровільно компенсувати витрати позивача, який він залишив без відповіді. Тому, з метою захисту порушених прав позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь 6\~247,43 грн. витрати, повязані з виплатою страхового відшкодування; 689,00 грн. витрати за послуги аварійного комісара; та судові витрати, які складаються зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн., витрат за надання юридичних послуг у розмірі 1\~500 грн. та витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, у розмірі 300,00 грн. Представник позивача за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Вінниччина» від 31.07.2015 року №59 (23001) (а.с.49). Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 22.03.2012 року, близько 18 год. 30 хв., в м. Києві по вул. Вербицького, з вини відповідача, який керував автомобілем «Рено», д.н.з. [NUMBER], була скоєна дорожньо-транспортна пригода. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль [NUMBER], власником якого є Санітарно-епідеміологічна станція Деснянського району у м. Києві, згідно довідки В ДАІ Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві (а.с.11). Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2012 року у справі №3-3468/12 відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено ст.124 [PERSON] та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. в дохід держави (а.с.12). На дату скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, натомість цивільно-правова відповідальність потерпілої особи була застрахована згідно Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності №АВ/0392093, укладеного із СТзДВ «Гарантія», строк дії якого з 14.03.2012 року по 13.03.2013 року (а.с.9). Розмір завданих збитків згідно висновку ЗАТ «Експерт-Сервіс» №7083 від 20.04.2012 року, складеного спеціалістом ФОП [PERSON], був визначений згідно ст.29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як вартість відновлювального ремонту та складає 6\~247,43 грн. (а.с.14-24). Відповідно до положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. 09.04.2012 року потерпілий з метою отримання відшкодування звернувся до позивача з відповідною заявою (а.с.6). 12.04.2012 року позивач направив листа відповідачу з пропозицією добровільно врегулювати спір з потерпілим, який відповідачем було залишено без відповіді (а.с.10 зворот). Таким чином, зазначена шкода особисто відповідачем не була відшкодована потерпілому, а тому, 15.06.2012 року, у звязку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач здійснив виплату страхового відшкодування потерпілому в розмірі 6\~247,43 грн., згідно наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України №1870 від 15.06.2012 року (а.с.25) та згідно платіжного доручення №1/1-17288 від 15.06.2012 року (а.с.26). Окрім того, у звязку з залученням аварійного комісара позивач поніс додаткові витрати за послуги аварійного комісара, яким було здійснено збір документів, огляд транспортного засобу та проведення експертизи на загальну суму 689,00 грн. (а.с.13). 08.12.2010 року за вих. №29018/3-2-05 позивач направив листа відповідачу з пропозицією добровільно компенсувати витрати позивача, однак останній було залишено без відповіді (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 6\~247,43 грн., та витрати за послуги аварійного комісара у розмірі 689,00 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості понесених судових витрат, то суд приходить до висновку про часткове задоволення даних вимог з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають ріні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат за юридичну допомогу в розмірі 1\~500,00 грн. не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягає, оскільки витрати за юридичну допомогу не входять до витрат, повязаних з розглядом справи, а відтак до судових витрат, а тому і не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також, суд не приймає до уваги наявний в матеріалах справи контракт про надання правової допомоги від 27.09.2012 року, укладений між МТСБ та ФОП [PERSON]Ю, як доказ про надання ФОП [PERSON] позивачу правової допомоги, з наступних міркувань. Так, відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] приймав участь у справі як представник позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України, його повноваження посвідчено довіреністю від 05.01.2015 року (а.с.4), будь-які відомості стосовно надання [PERSON] позивачу допомоги як фахівцем у галузі права і чи являється він таким в матеріалах справи відсутні, так як безпосередньо відсутнє свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. З укладеного контракту про надання правової допомоги від 27.09.2012 року (а.с.27-30) убачається, що він укладений між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] З огляду на вищенаведене, суд розцінює витрати понесені позивачем в сумі 1\~500,00 грн. як витрати на представництво або юридичну допомогу, а не на правову допомогу, які не входять до витрат, повязаних з розглядом судової справи. Разом з тим, в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 243,60 грн., згідно платіжного доручення №229 від 02.06.2015 року (а.с.1), та витрати, повязані з публікаціє в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 300,00 грн., згідно платіжного доручення №254 від27.07.2015 року (а.с.48). На підставі викладеного та

Outcome: partial