Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач в липні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що під час роботи у відповідача 15.02.1995 року внаслідок нещасного випадку отримав виробничу травму, внаслідок якої має 25% стійкої втрати працездатності, у звязку з чим до теперішнього часу живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, досі має проблеми зі сном, постійно роздратований, відчуває загальну слабкість, загальний біль отриманої травми підсилюється при психоемоційному навантаженні, зміні погодних умов, які негативно впливають на його стан. Зазначив, що наслідки отриманої травми порушили його професійні плани, оскільки позивач отримав незворотні наслідки у своєму здоровї, втратив можливість отримати підвищення на роботі, так як частина робочих професій для нього була закрита. У звязку із невідповідністю фізичного стану здоровя вимогам, що предявляються до працівників. Усі ці фактори викликають негативні емоції і переживання. Крім того, порушено його нормальні життєві звязки, позивачу доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, адже він не може в повній мірі витримувати фізичні навантаження, його постійно супроводжують больові відчуття. Просив стягнути з відповідача 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя та втратою працездатності. Позивач в судове засідання не зявився, надіславши на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, розглянувши справу за його відсутності. Представник позивача, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що позивач лікування не проходить, посвідчення про інвалідність в нього нове, оскільки він отримав ще одну виробничу травму в 2013 році. Після першого травмування в 1995 році довідка МСЕК містить обмеження по працездатності, первісної довідки не має в матеріалах справи з тих підстав, що після отримання травми в 2013 році позивач проходив повторну комісію, нова довідка видана з урахуванням нової травми. Після травмування в 1995 році в [PERSON] постійний фізичний біль. Також пояснив, що правову допомогу позивач не оплачував. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю. Суду пояснила, що вимоги позивача не обґрунтовані доказами, насамперед ним не надано медичні документи, відсутні також докази наявності в нього групи інвалідності. Вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки сума відшкодування є завищеною. [PERSON] проходить медичні обстеження та лікування за рахунок відповідача, у нього відсутні будь які скарги на стан здоровя. Також зазначила, що нещасний випадок стався в 1995 році, тобто до 2000 року та повинно бути застосоване законодавство, яке діяло на той момент, згідно якого розмір відшкодування не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного: Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Стаття 173 КЗпП України\~в редакції, що діяла на час встановлення позивачу за висновком МСЕК стійкої втрати працездатності, покладала на власника або уповноважений ним орган обовязок з відшкодування працівнику шкоди, заподіяної йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням трудових обовязків. Відповідно до\~ст. 440-1 ЦК УРСР, чинному на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі\~\~за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Згідно зі\~ст. 450 ЦК УРСР\~організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обовязку доказування та зобовязує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Судом встановлено, що позивач із січня 1986 року по цей час знаходиться в трудових відносинах з відповідачем. З акту № 9 про нещасний випадок (форма Н-1), який стався 15.02.1995 р. о 08 год. 15 хв. в доменному цеху ПАТ «МК «Азовсталь» вбачається, що горновий [PERSON] в складів бригади горнових, працюючи на шлаковому боці, для підготовки випуску залив перевал для охолодження в канаві водою та порушуючи правила техніки безпеки, дотиком лопати замість прогрітого лому, перевірив наявність рідкого шлаку. Ставши до роботи, [PERSON] ногами розчавив шлак та опинився в вогняно рідкому шлаку, що призвело до опіку ступенів ніг. Причинами нещасного випадку були порушення [PERSON] правил БТІ 02-15-93 для горнових та не забезпечення відповідачем горнових спеціальним взуттям. (а. с. 7-8). За даними медичних документів у звязку з отриманою на виробництві 15.02.1995 р. травмою позивач втратив 25% професійної працездатності (а. с. 22) Таким чином, судом встановлено, що позивач одержав виробничу травму і частково втратив працездатність внаслідок діяльності, повязаної з неналежним забезпеченням, з боку відповідача, контролю за дотриманням БТІ 02-15-93 для горнових та не забезпечення відповідачем горнових спеціальним взуттям. При цьому матеріалами справи не доведено, що нещасний випадок стався виключно з вини позивача. Констатуючи наявність факту заподіяння моральної шкоди, суд керується критеріями загальнолюдських цінностей і виходить з розуміння того, що втрата працездатності сама по собі, поза всяким сумнівом, пов'язана з душевними стражданнями. По суті при ушкодженні здоровя моральні страждання презюмуються і за законом підлягають компенсації, в тому числі й грішми. Порядок і умови відшкодування шкоди заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням трудових обовязків регулювалися Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими\~постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472\~(далі Правил) відповідно до пункту 38 яких право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У справі, яка розглядається, позивачеві було встановлено втрату професійної працездатності висновком МСЕК від 13 липня 2000 року. На той час абзацом 5 пункту 11 Правил було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваними мінімумами доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, а отже сума відшкодування моральної не може перевищувати 2550 грн. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати (ч. 2\~ст. 440-1 ЦК УРСР). Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахування наведеного, виходячи з принципів розумності, поміркованості, співмірності й справедливості, суд в передбачених законом межах вважає за можливе стягнути з відповідача на відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 25000 грн., вважаючи цю суму достатньою компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди, наслідки травмування якого з 15.02.1995 року та на момент ухвалення рішення змінили його спосіб життя та спричиняють йому фізичні та душевні страждання кожного дня. Верховний Суд України в п. 16 вищенаведеної постанови Пленуму розяснив, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч. 3\~ст. 7 ЦК\~застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до\~ст. 83 ЦК\~- не застосовуються. Таким чином, тримісячний строк позовної давності застосовується при вирішенні індивідуальних трудових спорів, тоді як правовідносини між сторонами даного спору випливають із зобовязань, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, на які правила позовної давності не розповсюджуються. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог\~ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано квитанцію про сплату наданих юридичних послуг, тому вище вказані витраті відшкодуванню не підлягають. Частиною 1\~статті 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до\~Закону України «Про судовий збір», судовий збір у даній справі за позовом про відшкодування моральної шкоди становить 551 грн. 20 коп. Відповідно до\~статті 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи. Статтею 88 ЦПК України\~передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При цьому жодною правовою нормою не встановлена межа до якої можливе зменшення частки судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави та не передбачено, що у таких випадках ця частка не може бути меншою мінімальної ставки судового збору за відповідною вимогою, а отже, за змістом закону, частка судового збору, від сплати якої звільнено позивача приймається на рахунок держави і не може бути покладена на відповідача, який, по суті, одержав часткову перемогу в цивільно-правовій суперечці, у звязку з чим набув право на пропорційне зменшення розміру судового збору, що підлягає сплаті за ухвалення відповідного рішення. Отже з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial