Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк», місцезнаходження: м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Другий Приморський відділ державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем 12.07.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №7819, з пропозицією звернення стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , заборгованості у розмірі 37613,96 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в квітні 2018 року позивач з телефонної розмови з менеджером ПАТ «Сбербанк», у якому у позивача відкрито рахунки, дізналася, що на них накладено арешт, начебто, через борг перед ПАТ КБ «Приватбанк». Через автоматизовану систему виконавчого провадження позивач дізналася про наявність в провадженні Другого Приморського відділу ДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області (надалі - ДВС) виконавчого провадження, за яким вона є боржником, а ПАТ КБ «Приватбанк» - стягувачем. Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, позивач встановила, що воно відкрито на підставі виконавчого напису №7819 від 12 липня 2017 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. на суму 39413.96 гривень (надалі відповідно - нотаріус та виконавчий напис). Також, позивач отримала копії розрахунків заборгованості за договором б/н від 12 жовтня 2010 року. Відповідно до тексту виконавчого напису, стягнення на підставі нього проводиться за строк 2388 днів, а саме - з 12 жовтня 2010 року по 26 квітня 2017 року, сума, запропонована до стягнення, складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9911.80 гривень, нарахованих відсотків у розмірі 5348.11 гривень, пені у розмірі 20086.72 гривень, заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500.00 гривень, заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1767.33 гривень, витрати за вчинення виконавчого напису - 1800.00 гривень. З вказаними сумами заборгованості позивач не погоджується, вважає, що сума заборгованості не є безспірною. У підтвердження цього позивач зазначила, що кредитні кошти вона отримала не 12 жовтня 2010 року (день підписання анкети-заяви), а 16 жовтня 2010, а отже, дата початку періоду, за який проводиться стягнення, була обчислена нотаріусом помилково. Також, позивач вказала, що нею було отримано листи ПАТ КБ «Приватбанк» від 04 квітня 2018 року №30.1.0.0/2-2346220309 та №201804042346220309, в яких зазначені різні суми заборгованості позивача перед банком, а саме - 85979.38 гривень та 80042.61 гривень відповідно, при цьому у листі №30.1.0.0/2-2346220309 зазначено, що позивачу було надано кредит у розмірі «.0UAH». Додатково, позивач зазначає, що згідно ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2017 року у справі №522/2989/17, позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] було повернуто заявнику для подання до належного суду за місцем знаходження відповідача. Факт звернення до суду вказує на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» намагався та мав наміри стягнути заборгованість у судовому порядку, що також свідчить про відсутність безспірності заборгованості. Також, позивач вказує, що нотаріус не врахував факти неодноразового внесення коштів для погашення заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк», а також не враховано, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надсилав позивачу письмові вимоги про усунення порушень договору б/н від 12 жовтня 2010 року. Правовою підставою вимог позивач зазначила ст.1516 Цивільного кодексу України, ст.87, ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», п.п.2.1, 2.2, п.2, п.п.3.2., 3.5. п.3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (Наказ Міністерства юстиції від 22.02.2012 року №296/5), п.2 Розділу Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172). У заяві про зміну підстави позову (вх№9/130/18 від 27.08.18 року) позивач навела додаткову підставу позову, а саме, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову КМУ від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів нотаріусів». В контексті цього позивач зазначила, що виконавчий напис вмотивований зокрема посиланнями на пункт 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172. Цей пункт передбачає вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, та був внесений до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів саме Постановою КМУ від 26.11.2014 року №662. З огляду на це, як вказує позивач. За будь-яких інших підстав, наведених у позовній заяві оскаржуваний виконавчий напис від 12 липня 2017 року є незаконним, оскільки вчинений з посиланням на нормативно-правовий акт, який був на час вчинення виконавчого напису визнаний в судовому порядку незаконним та нечинним. У червні 2018 року [PERSON] подано до суду заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої вона просила суд визначити незаконним зазначений виконавчий напис, у зв`язку з тим, що вчинений всупереч рішенню суду (Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14), ПАТ КБ «Приватбанк» з позовними вимогами не погодився, свою правову позицію виклав у відзиві на позовну заяву. При цьому банк зазначив, що кредитний договір (що є заявою на отримання кредитної карти) не був виконаний достроково, розірваний чи змінений, він не виконувався, продовжує діяти і до сьогодні, оскільки не був виконаний належним чином. У договорі визначено обов`язок позичальника здійснювати погашення кредиту у порядку та строки відповідно до договору, сплатити відсотки за користування кредитом, повністю повернути кредит до дати, зазначеної у ньому. При непогашенні кредиту в строки, зазначені в договорі, заборгованість у частині вчасно не погашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Із розрахунку заборгованості, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, та виписки по картковому рахунку, яка є в матеріалах справи вбачається, що позивач вийшов на прострочку у листопаді 2015 року, до цього часу погашення кредитної заборгованості відбувалося належним чином, а останній платіж позивач зробив самостійно через термінал самообслуговування 12 січня 2016 року в розмірі 350.00 гривень. Заборгованість, яка стягується у виконавчому написі, розрахована станом на 26 квітня 2017 року. Із наведеного, як зазначає відповідач, вбачається, що борг стягнуто в межах строку позовної давності. Також відповідач вказує, що «безспірність» в розумінні ст.88 Закону України «Про нотаріат» є не доведеність боргу, що є елементом судового процесу, а факт існування між кредитором та боржником правовідносин, при яких вважається (презумується) наявність бору, а документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів нотаріусів, затвердженому КМУ - не письмові докази наявності боргу, а докази наявності згаданих вище правовідносин. Правовим обґрунтуванням заперечень проти позовних вимог відповідач зазначив ст.88 Закону України «Про нотаріат», ч.1 ст.599 та 4 ст.631 ЦК України. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Другий Приморський відділ державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, сповіщені належним чином, до суду не з`явилися, своїм правом на висловлення правової позиції по суті позовних вимог не скористалися. Ухвалою суду від 23 травня 2018 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У підготовчому судовому засіданні судом було прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову. Ухвалою суду (протокольною) від 26.02.2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання, призначене на 29 жовтня 2019 року учасники справи не з`явилися, повідомлялися про дату та час засідання сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Від адвоката позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). Згідно з ч.1 та ч.2ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 12 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем було вчинено виконавчий напис зареєстрований у реєстрі за № 7819, згідно з яким на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» з [PERSON] стягнуто не сплачену в строк за кредитним договором б/н від 12.10.2010 року суму 37613,96 грн., з урахуванням заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9911,80 грн., нарахованих відсотків у розмірі 5348,11 грн., нарахованої пені у розмірі 20086,72 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. (фіксована частина) та 1767,33 грн. (відсоток від суми заборгованості). Стягнення за виконавчим написом проведено за період з 12.10.2010 року по 26.04.2017 року (2388 днів). 26 січня 2018 року старшим державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчого служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Моргуном О.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55616158 з виконання зазначеного виконавчого напису. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, 12 жовтня 2010 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір №SAMDN50000036665956, оформлений у вигляді анкети-заяви. Відповідно до наданої ПАТ КБ «Приватбанк» довідки б/н та б/д про строк дії картки, 12 жовтня 2010 року позивачу була видана картка № [NUMBER] , термін дії «03/14». Довідка містить посилання на видачу також інших кредитних карток, з посиланням на видачу всіх карток згідно «договору №б/н», що не дозволяє встановити видачу цих карток на підставі договору №SAMDN50000036665956. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. З огляду на викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верхового Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. При цьому, з наданої ПАТ КБ «Приватбанк» виписки по рахунку картки № [NUMBER] вбачається «нарахування процентів за користування кредитним лімітом» після закінчення терміну дії картки, а саме - після закінчення березня 2014 року («03/14»), зокрема - 30 квітня 2014 року, 30 червня 2014 року, 30 квітня 2015 року, 01 липня 2015 року, 01 жовтня 2015 року, 01 листопада 2015 року, 28 грудня 2015 року, 01 лютого 2016 року та інші. Зважаючи на це, нарахування ПАТ КБ «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку дії картки № [NUMBER] не узгоджується з вимогами статті 1048 ЦК України та правовою позицією Верховного Суду. Надаючи оцінку вказаному факту в контексті поняття «безспірність заборгованості» суд зазначає наступне. Згідно з ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Надаючи оцінку поняттю «безспірність заборгованості» в розумінні ст.88 Закону України «Про нотаріат», суд враховує правові позиції, висловлені Верховним судом при розгляді даної категорії справ, зокрема у постановах від 05 березня 2018 року у справі №756/11960/15-ц, від 07 лютого 2018 року по справі №204/4071/14-ц та від 12 квітня 2018 року по справі №761/32388/13-ц, від 14 березня 2019 року по справі №201/13708/16-ц, Великою палатою ВС у постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц. Так, згідно думки Верховного Суду, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Згідно тексту виконавчого напису, строк, за який провадиться стягнення, складає 2388 днів, а саме: з 12.10.2010 року по 26.04.2017 року». За вказаним виконавчим написом запропоновано зокрема стягнути заборгованість за «нарахованими відсотками» у розмірі 5348.11 гривень. Таким чином, до тексту виконавчого напису включені суми процентів, нарахованих після закінчення строку дії карти картки № [NUMBER] . Вказаний факт також вбачається з наданого нотаріусом розрахунку заборгованості за договором № б/н від 12 жовтня 2010 року, який містить суми процентів, нарахованих в період з квітня 2014 року, тобто, після спливу терміну дії вказаної картки. Крім того, згідно з розрахунком, який було надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису, банком нарахована, зокрема, пеня за період з 01 грудня 2015 року по 26 квітня 2017 року. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, звертаючись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, банк у розмір заборгованості за кредитним договором включив платежі поза межами позовної давності. Враховуючи наведене, вищевказаний виконавчий напис виданий з пропозицією стягнення суми заборгованості, яка не є безспірною в розумінні ст.88 Закону України «Про нотаріат» та існуючої судової практики Верховного Суду. Додатково суд зазначає, що відповідно до Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172) для одержання виконавчого напису додаються: засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Водночас, з наданих нотаріусом документів вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надавало йому таку виписку. При цьому, надані ПАТ КБ «Приватбанк» «розрахунки заборгованості за договором №б/н від 12 жовтня 2010 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом - [PERSON] » не є «випискою по рахунку боржника», Так, станом на дату вчинення нотаріусом виконавчого напису було чинним Положення про організацію операційної діяльності в банках України (Постанова правління НБУ від 18.06.2003 року №254), відповідно до якого особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Надані ПАТ КБ «Приватбанк» «розрахунки заборгованості за договором №б/н від 12 жовтня 2010 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом - [PERSON] » не містять номеру особового рахунку, коду банку, коду банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа. Також, вказані розрахунки заборгованості не містять підпису уповноваженого представника ПАТ КБ «Приватбанк» - мається друкований текст «представник Приватбанку_________» без зазначення прізвища, ініціалів, посади та підпису будь-якої особи. Крім того, один з розрахунків містить зазначення «станом на 31.05.2015», іншій «станом на 26.04.2017», у той час, як із заявою про вчинення виконавчого напису ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до нотаріуса 30 червня 2017 року. Враховуючи встановлені вище обставини, суд не приймає до уваги доводи ПАТ КБ «Приватбанк» про вчинення виконавчого напису із суворим дотриманням всіх вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Також, суд не може взяти до уваги посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на те, що кредитний договір №SAMDN50000036665956 продовжує свою дію, оскільки це не узгоджується з вимогами статті 1048 ЦК України та правовою позицією Верховного Суду щодо припинення нарахування процентів за користування кредитними коштами. Поряд з цим, суд відхиляє посилання позивача на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову КМУ від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів нотаріусів». При цьому суд зауважує, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 квітня 2017 року було зупинено виконання вказаної постанови «до закінчення касаційного розгляду», який відбувся із постановленням Вищим адміністративним судом України ухвали від 01 листопада 2017 року про залишення постанови суду апеляційної інстанції без змін. Таким чином, оскільки виконавчий напис був вчинений 12 липня 2017 року, тобто, в період, коли виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було зупинено, з цих підстав він не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. З огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що виконавчий напис виданий на стягнення заборгованості, яка не є безспірною, для його вчинення ПАТ КБ «Приватбанк» не надав документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172), а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в розмірі 704,80 грн., пов`язані зі сплатою судового збору.

Outcome: approved