Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя підтримали і просять суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою місто Рівне, вулиця Золотіївська,26, обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та визнати за [PERSON] і [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташовану за адресою місто Рівне, вулиця Золотіївська,26. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [PERSON] та [PERSON] з 13 листопада 1981 року по 11 лютого 2013 року перебували у шлюбі. За час перебування у шлюбі сторони набули спільне майно подружжя, в тому числі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою місто Рівне, вулиця Золотіївська,26 і які складаються з: житлового будинку загальною площею 59,4 кв.м. (літ. «А-1»), житлової добудови загальною площею 30 кв.м. (літ. «А'-1»), прибудови загальною площею 33 кв.м. (літ. «а»), погреба загальною площею 11,7 кв.м. (літ. «Пг/А'-1»), вхідного ганку загальною площею 4 кв.м. (літ. «а1»), вхідного ганку загальною площею 4,1 кв.м. (літ. «а2»), господарської будівлі загальною площею 140,4 кв.м. (літ. «Б-2»), тамбура загальною площею 10,2 кв.м. (літ. «б-2»), навісу з холодильником загальною площею 249,9 кв.м. «літ. «Г»), огорожі (бетонних плит) загальною площею 130,7 кв.м. (літ. «№-1»), воріт металевих (літ. «№-2»), хвіртки металевої (літ. «№-3»), замощення загальною площею 281 кв.м. та септика. Просять поділити вказане спільне майно подружжя шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на 1/2 частину цього майна. Посилаючись на вимоги ч.4 ст.120 ЗК України та враховуючи частки сторін у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, просять визнати за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована за адресою місто Рівне, вулиця Золотіївська,26. Зустрічний позов [PERSON] про стягнення грошової компенсації частини спільного майна подружжя не визнали і в його задоволенні просять суд відмовити. На заперечення позовних вимог [PERSON] посилаються на те, що автомобіль «Мазда 3», який був придбаний під час шлюбу, під час шлюбу був і відчужений. За взаємною згодою сторін автомобіль вони продали своїй дочці [PERSON] При цьому гроші від продажу автомобіля отримав [PERSON] За таких обставин зустрічний позов вважають безпідставним. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала і в задоволенні цього позову просить суд відмовити. На заперечення позовних вимог посилається на те, що [PERSON] у 1977 році придбав житловий будинок в місті Рівне по вулиці Золотіївській,26. До 1980 року до цього будинку була проведена добудова та прибудова. Таким чином, і придбання будинку, і здійснення до нього добудови та прибудови, мали місце до укладення шлюбу між сторонами, а тому цей будинок з добудовою та прибудовою є особистою власністю [PERSON] і не може бути предметом поділу як спільне майно подружжя. Крім того, проведена добудова та прибудова до будинку є самочинним будівництвом, про що у технічному паспорті на будинок є відповідна відмітка, яке не породжує права власності і також не може бути предметом поділу. Щодо господарської будівлі, то її відповідач не вважає обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона є майном фізичної особи підприємця [PERSON] - мясопереробним цехом і використовується ним у підприємницькій діяльності, а тому господарська будівля, на яку до того ж відсутня державна реєстрація, також не може бути предметом поділу. Зазначає, що господарська будівля була збудована за кошти приватної фірми «Адаст», засновником та власником якої був відповідач. Оскільки земельна ділянка площею 0,1000 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована за адресою місто Рівне, вулиця Золотіївська,26, була набута відповідачем внаслідок приватизації земельної ділянки, то вона є його особистою власністю і поділу між сторонами не підлягає. Зустрічний позов про стягнення грошової компенсації частини спільного майна подружжя підтримала і просить його задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 60387 грн, що є половиною вартості автомобіля «Мазда 3». В обґрунтування вимог за зустрічним позовом посилається на те, що вказаний автомобіль, який рішенням суду визнано спільним майном подружжя, позивач відчужила без згоди відповідача. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю, оскільки її позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Натомість, зустрічний позов [PERSON] є недоведеним та безпідставним, а тому він задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 13 листопада 1981 року перебували у шлюбі, який був розірваний 11 лютого 2013 року рішенням Рівненського міського суду (справа № 1715/20959/12). Судом також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 1977 року [PERSON] набув у власність жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в місті Рівне по вулиці Золотіївській,26. Як слідує з матеріалів інвентаризаційної справи № 4281 на домоволодіння № 26 по вулиці Золотіївській в місті Рівне, заведеної Рівненським міжміським бюро технічної інвентаризації 29 грудня 1961 року, придбане [PERSON] домоволодіння складалося з жилого будинку загальною площею 41,0 кв.м., жилою площею 20,6 кв.м. (літ. «А-1»), сараю (літ. «Б-1»), погреба (літ. «пг»), вбиральні (літ. «в») та паркану (літ. «№1»). До складу будинку входили: коридор площею 4,6 кв.м., кладова площею 5,0 кв.м., кухня площею 10,8 кв.м. та жила кімната площею 20,6 кв.м. (аркуші 3,4,13,14,15,22,23,24,25 інвентаризаційної справи № 4281). На схематичному плані, датованому 12 лютого 1981 року, що міститься на аркуші 26 інвентаризаційної справи № 4281, на самому плані та в розділі експлікація зазначені житлова добудова (літ. «А'-1») та прибудова (літ. «а»). Однак, як слідує з журналу зовнішніх обмірів та ескізу плану земельної ділянки, датованих 12 та 13 лютого 1981 року, які містяться на аркушах 27,28 інвентаризаційної справи № 4281, зазначені добудова та прибудова на той час були відсутні. Суд звертає увагу на те, що як на плані, так і в експлікації, житлова добудова (літ. «А'-1») та прибудова (літ. «а»), серед іншого, домальовані та дописані барвником іншого кольору (червоним), ніж основні початкові записи та малюнки, які виконані барвником чорного кольору. До того ж, на плані міститься відмітка про погашення при поточній інвентаризації 20 січня 1993 року. Окремо суд звертає увагу і на те, що на вказаному плані відсутні будь-які відмітки про наявність самовільного будівництва. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 11 березня 1981 року № 94 «Про розгляд заяв громадян по земельних справах», виконком міської ради, розглянувши заяву [PERSON] з проханням дозволити добудову до будинку по вулиці Золотіївській,26 кімнати, кухні, котельної в звязку з газифікацією будинку, житлова площа будинку складає 20,6 кв.м., загальна 41,0 кв.м., дозволив йому добудову до будинку кухні, кімнати і коридору (п.2.9. рішення) та зобовязав проект будівництва погодити в управлінні головного архітектора міста (п.3.1. рішення). Як слідує з архівної довідки Державного архіву Рівненської області від 20 жовтня 2015 року № 273/06-27, згідно з розпорядженням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 17 березня 1982 року № 165-Р [PERSON] було дозволено газифікацію житлового будинку по вулиці Золотіївській,26 в місті Рівне, а згідно з розпорядженням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 15 квітня 1982 року № 234-Р водопостачання і каналізування цього будинку. Згідно інформації регіональної газової компанії «Рівнегаз» від 20 жовтня 2015 року № 10/3177 газопостачання до житлового будинку № 26 по вулиці Золотіївській в місті Рівне здійснюється з 03 жовтня 1984 року. Як слідує з робочого проекту газопостачання будинку № 26 по вулиці Золотіївській в місті Рівне, замовником якого був [PERSON], вказаний проект був виготовлений у 1984 році на підставі технічних умов від 16 березня 1984 року. З оціночних актів, поповерхового плану, технічного опису будівель та споруд домоволодіння та інших матеріалів, що містяться на аркушах 32-41 інвентаризаційної справи № 4281, слідує, що вперше житлова добудова (літ. «А'-1») та прибудова (літ. «а») були зафіксовані бюро технічної інвентаризації 23 березня 1984 року. При цьому, у технічному описі будівель та споруд домоволодіння від 23 березня 1984 року (аркуш 41 інвентаризаційної справи № 4281) зазначено 1983 рік будівництва прибудови. Лише 17 березня 1984 року [PERSON] звернувся до бюро технічної інвентаризації з проханням внести поточні зміни в поповерховий план у звязку з добудовою до будинку, про що свідчить його замовлення № 536, яке міститься на аркуші 43 інвентаризаційної справи № 4281. у звязку з добудовою до будинку. На схематичному плані присадибної ділянки, складеному 20 січня 1993 року, що міститься на аркуші 49 інвентаризаційної справи № 4281, житлова добудова (літ. «А'-1») та прибудова (літ. «а») як самовільне будівництво не зазначені. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння № 26 по вулиці Золотіївській в місті Рівне, заведеної Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації 13 лютого 1981 року, станом на 21 червня 1992 року житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ. «А'-1») та прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ. «а») також не були визначені як самовільно збудовані. Як самовільно збудований значиться лише гараж літ. «Г», при цьому, відмітка про самовільне будівництво цього гаража погашена з посиланням на рішення № 44 від 31 березня 1993 року. Як слідує з технічного паспорта на житловий будинок № 26 по вулиці Золотіївській в місті Рівне, виготовлений станом на 17 січня 2013 року комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», до складу домоволодіння входить: житловий будинок загальною площею 59,4 кв.м. (літ. «А-1»), житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ. «А'-1»), прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ. «а»), погреб загальною площею 11,7 кв.м. (літ. «Пг/А'-1»), вхідний ганок загальною площею 4 кв.м. (літ. «а1»), вхідний ганок загальною площею 4,1 кв.м. (літ. «а2»), господарська будівля загальною площею 140,4 кв.м. (літ. «Б-2»), тамбур загальною площею 10,2 кв.м. (літ. «б-2»), навіс з холодильником загальною площею 249,9 кв.м. «літ. «Г»), огорожа (бетонних плит) загальною площею 130,7 кв.м. (літ. «№-1»), ворота металеві (літ. «№-2»), хвіртка металева (літ. «№-3»), замощення загальною площею 281 кв.м. та септик. При цьому, як слідує з плану земельної ділянки та плану будинку вказаного технічного паспорта, житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ. «А'-1») та прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ. «а») визначені як самовільно збудовані, про що на планах зроблені відповідні відмітки. Згідно плану будинку та експлікації приміщень до плану будинку, загальна площа будинку становить 95,6 кв.м., житлова площа 68,3 кв.м., а до складу будинку, з урахуванням житлової добудови та прибудови, входить: передня площею 9,2 кв.м., три жилі кімнати площею 21,1 кв.м., 23,3 кв.м. та 23,9 кв.м., коридор площею 5,9 кв.м., ванна площею 3,5 кв.м. та кухня площею 8,7 кв.м. Згідно плану господарської будівлі та експлікації приміщень до плану господарської будівлі, вказана будівля є двохповерховою і складається з приміщень: першого поверху сходової, майстерні, двох гаражів, підсобного, котельні та санвузла; другого поверху сходової, двох коридорів, кухні, трьох господарських приміщень, туалету та ванної. У звязку з передачею повноважень по технічній інвентаризації нерухомого майна з обласного до міського бюро технічної інвентаризації, на початку 1999 року комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» на домоволодіння № 26 по вулиці Золотіївській в місті Рівне була заведена інвентаризаційна справа № 39197 (аркуші справи 116-186). Суд звертає увагу на те, що в матеріалах інвентаризаційної справи № 39197 відсутня більшість матеріалів попередніх інвентаризацій спірного домоволодіння, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи № 4281. Згідно наказу департаменту архітектури міської управи Рівненської міської ради від 25 квітня 1995 року № 48, [PERSON] дозволено будівництво господарського приміщення у складі двох гаражів, майстерні на індивідуальній земельній ділянці по вулиці Золотіївській,26 (а.с.123). Як слідує з плану земельної ділянки, виконаного станом на 25 лютого 1999 року, господарська будівля літ. «Б-2» на той час вже була збудована, при цьому, як слідує з відповідної відмітки на плані, добудова другого поверху вказаної господарської будівлі зазначена як самовільно збудована. Суд звертає увагу на те, що інших обєктів самовільного будівництва на цьому плані не позначено (а.с.120). Наказом управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради від 15 березня 1999 року № 78 «Про зарахування у власність», міському бюро технічної інвентаризації вказано оформити право власності [PERSON] на добудований другий поверх та часткове перепланування першого поверху господарської будівлі на земельній ділянці по вулиці Золотіївській,26 (а.с.131). На підставі цього наказу на плані земельної ділянки, виконаному станом на 25 лютого 1999 року, була зроблена відмітка про наявність дозволу і, відповідно, скасовано статус самовільної добудови другого поверху господарської будівлі (а.с.120). Як слідує з технічного паспорта на житловий будинок № 26 по вулиці Золотіївській в місті Рівне, виготовленого станом на 17 січня 2013 року комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», до складу домоволодіння входить: житловий будинок загальною площею 59,4 кв.м. (літ. «А-1»), житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ. «А'-1»), прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ. «а»), погреб загальною площею 11,7 кв.м. (літ. «Пг/А'-1»), вхідний ганок загальною площею 4 кв.м. (літ. «а1»), вхідний ганок загальною площею 4,1 кв.м. (літ. «а2»), господарська будівля загальною площею 140,4 кв.м. (літ. «Б-2»), тамбур загальною площею 10,2 кв.м. (літ. «б-2»), навіс з холодильником загальною площею 249,9 кв.м. «літ. «Г»), огорожа (бетонних плит) загальною площею 130,7 кв.м. (літ. «№-1»), ворота металеві (літ. «№-2»), хвіртка металева (літ. «№-3»), замощення загальною площею 281 кв.м. та септик. При цьому, як слідує з плану земельної ділянки та плану будинку вказаного технічного паспорта, житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ. «А'-1») та прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ. «а») визначені як самовільно збудовані, про що на планах зроблені відповідні відмітки. Згідно плану будинку та експлікації приміщень до плану будинку, загальна площа будинку становить 95,6 кв.м., житлова площа 68,3 кв.м., а до складу будинку, з урахуванням житлової добудови та прибудови, входить: передня площею 9,2 кв.м., три жилі кімнати площею 21,1 кв.м., 23,3 кв.м. та 23,9 кв.м., коридор площею 5,9 кв.м., ванна площею 3,5 кв.м. та кухня площею 8,7 кв.м. Згідно плану господарської будівлі та експлікації приміщень до плану господарської будівлі, вказана будівля є двохповерховою і складається з приміщень: першого поверху сходової, майстерні, двох гаражів, підсобного, котельні та санвузла; другого поверху сходової, двох коридорів, кухні, трьох господарських приміщень, туалету та ванної (а.с.8-12). Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому, згідно вимог ст.58, ст.59 ЦПК України, докази, які подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, мають бути належними та допустимими. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що житлова добудова (літ. «А'-1») та прибудова (літ. «а») до житлового будинку були збудовані нею спільно з відповідачем після укладення шлюбу. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] (дядько відповідача [PERSON]Ф.), [PERSON] (тітка відповідача), [PERSON] (подруга, а пізніше сусідка позивача) та [PERSON] (дочка сторін). Враховуючи характер стосунків свідків зі сторонами, у тому числі і родинні, суд визнає, що вказаним свідкам могли бути відомі обставини життя сторін як подружжя, а тому показання цих свідків суд приймає до уваги при вирішенні спору. Представник відповідача адвокат [PERSON], заперечуючи позовні вимоги, посилається на те, що згадані добудова та прибудова були збудовані відповідачем до шлюбу з позивачем, а саме, до 1980 року. При цьому посилається на показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні конкретних показань по суті обставин спору не дала, пояснивши, що у [PERSON] вона не бувала і коли саме була проведена добудова до будинку, їй невідомо. Свідок [PERSON] суду показав, що двічі був у [PERSON] у 1977 та 1978 роках та бачив фундамент на добудову до хати. Більше у [PERSON] не був, однак ствердив, до добудова була завершена у 1980 році. Свідок [PERSON] суду показав, що влітку 1978 року працював підсобником на будівництві прибудови у [PERSON], після чого у [PERSON] не був. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] суд оцінює критично і до уваги при вирішенні спору не приймає, оскільки вони спростовуються іншими доказами по справі. При вирішенні питання щодо часу проведення добудови та прибудови до будинку суд вважає необхідним, в першу чергу, взяти до уваги матеріали інвентаризаційної справи № 4281, оскільки, на переконання суду, саме вони, а також ряд інших письмових доказів, містять обєктивну інформацію щодо досліджуваних обставин. Так, рішення виконавчого органу про надання дозволу [PERSON] на добудову було прийняте 11 березня 1981 року, про газифікацію будинку 17 березня 1982 року, про водопостачання 15 квітня 1982 року, робочий проект газопостачання будинку виготовлено у 1984 році, газопостачання будинку здійснюється з 03 жовтня 1984 року, замовлення з проханням внести поточні зміни в поповерховий план у звязку з добудовою до будинку подано 17 березня 1984 року, а житлова добудова та прибудова вперше були зафіксовані бюро технічної інвентаризації 23 березня 1984 року. Згідно журналу зовнішніх обмірів та ескізу плану земельної ділянки, датованих 12 та 13 лютого 1981 року (аркуші 27,28 інвентаризаційної справи № 4281), добудова та прибудова на той час були відсутні. У технічному описі будівель та споруд домоволодіння від 23 березня 1984 року (аркуш 41 інвентаризаційної справи № 4281) зазначено 1983 рік будівництва прибудови. Зазначені у наведених документах обставини, на думку суду, беззаперечно та обєктивно свідчать про те, що добудова та прибудова до житлового будинку по вулиці Золотіївській,26 в місті Рівне не могли бути проведені до 1980 року одноособово відповідачем, а проводилися з 1981 по 1984 рік, тобто вже під час перебування сторін у шлюбі, що узгоджується з поясненнями позивача [PERSON] та наданими нею доказами, в тому числі і з показаннями свідків. Сторонами визнається, що за час їх перебування у шлюбі була побудована господарська будівля «Б-2». Однак, при цьому позивач посилається на те, що будівництво господарської будівлі було здійснено за рахунок спільних коштів та спільними силами подружжя, в той час як представник відповідача посилається на те, що це будівництво здійснювалося за рахунок оборотних коштів приватної фірми «Адаст», засновником та власником якої був відповідач, і вказана будівля є майном відповідача, як фізичної особи-підприємця, а саме, мясопереробним цехом. Зазначені позивачем обставини спільного з відповідачем будівництва господарської будівлі підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Натомість, ні відповідач, ні представник відповідача, не надали суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що господарська будівля була збудована за кошти приватної фірми «Адаст». Згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 39197, а саме, плану земельної ділянки (а.с.120), двохповерхова господарська будівля «Б-2» станом на 25 лютого 1999 року вже була збудована. Як слідує зі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 665282, [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець лише 13 грудня 1999 року. Головним державним інспектором ветеринарної медицини Рівненської області 10 серпня 2000 року [PERSON] було видано дозвіл на реєстрацію мясопереробного підприємства № 152. Експлуатаційний дозвіл на право здійснення господарської діяльності був виданий [PERSON] головним державним інспектором ветеринарної медицини Рівненської області 09 серпня 2006 року (дозвіл № 40). Експлуатаційний дозвіл для потужностей (обєктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів щодо діяльності ковбасного цеху приватного підприємця [PERSON] був виданий головним державним інспектором ветеринарної медицини міста Рівне 25 червня 2009 року (дозвіл № 17-18-03). Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 04 січня 2011 року № 4 надано згоду [PERSON] на розроблення містобудівного обґрунтування для реконструкції господарської будівлі з добудовою під мясопереробний цех по вулиці Золотіївській в місті Рівне. Як слідує з виписки з протоколу № 3 архітектурно-містобудівної ради при управлінні містобудування та архітектури від 28 липня 2011 року, вказана рада, розглянувши відповідне питання, вирішила погодити містобудівне обґрунтування по реконструкції господарської будівлі з добудовою під мясопереробний цех по вулиці Золотіївській. Між тим, як слідує з технічного паспорта на житловий будинок № 26 по вулиці Золотіївській в місті Рівне, виготовлений станом на 17 січня 2013 року, реконструкція господарської будівлі під мясопереробний цех не проведена, про що свідчить зазначена у технічному паспорту характеристика вказаної будівлі та склад її приміщень. Таким чином, посилання представника відповідача на статус вказаної господарської будівлі як мясопереробний цех та як майно фізичної особи-підприємця, що не підлягає поділу, суд визнає безпідставним та недоведеним. Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як передбачено ч.ч.1,2,4,5 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності та враховуючи встановлені по справі обставини, а також вимоги ст.ст.60,62,70,71 СК України, суд визнає, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою місто Рівне, вулиця Золотіївська,26, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і підлягає поділу між ними у рівних частках. При цьому, приймаючи до уваги, що сам житловий будинок, враховуючи його технічні характеристики на час придбання та на час завершення реконструкції з добудовою та прибудовою, істотно збільшився у своїй вартості внаслідок як спільних трудових та грошових затрат сторін, так і затрат позивача, суд визнає його об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки судом не встановлено наявності згоди позивача чи відповідача на присудження грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно і жодна із сторін не вносила відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, при поділі майна суд вважає необхідним здійснити такий поділ шляхом визнання на сторонами права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за кожним. Твердження представника відповідача про те, що проведена добудова та прибудова до будинку є самочинним будівництвом, на яке не виникає право власності і яке не може бути предметом поділу, суд до уваги не приймає. Суд визнає, що статус самочинного будівництва добудови та прибудови до будинку визначений комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» безпідставно, оскільки проведений без врахування попередніх інвентаризацій, дані щодо яких містяться в матеріалах інвентаризаційних справ Рівненського міжміського бюро технічної інвентаризації та Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації, де згадані добудова та прибудова самочинним будівництвом не визначалися. Суд також враховує, що на час придбання відповідачем будинку та на час завершення добудови та прибудови до нього, які були проведені на підставі дозволу виконавчого комітету, чинним законодавством не передбачалося ні введення в експлуатацію приватних житлових будинків при набутті права власності на такі обєкти, ні їх державної реєстрації. Як слідує з рішення Рівненської міської ради від 04 липня 2000 року № 314 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» та державного акту на право приватної власності на землю серії РВ 02279 від 10 травня 2002 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою місто Рівне, вулиця Золотіївська,26, та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Оскільки вказана земельна ділянка була безоплатно передана у приватну власність [PERSON] відповідно до Закону України «Про приватизацію земельних ділянок», вона є його особистою приватною власністю, що позивачем не заперечується. Разом з тим, як встановлено ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до вимог ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно розяснень, наведених у п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Враховуючи наведене, суд, визнаючи за сторонами право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, вважає необхідним визнати за сторонами і право власності по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що за адресою місто Рівне, вулиця Золотіївська,26, на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Щодо зустрічного позову [PERSON] про стягнення грошової компенсації частини спільного майна подружжя, то позовні вимоги за цим позовом суд визнає недоведеними та безпідставними. Сторони в судовому засіданні визнали, що ними в період шлюбу був придбаний автомобіль марки «Мазда 3», який був зареєстрований на позивача [PERSON], і в період шлюбу цей автомобіль був відчужений їх дочці [PERSON] [PERSON] в обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом посилається на те, що позивач [PERSON] продала автомобіль без його згоди. Як на правову підставу посилається на положення абз.3 ч.2 ст.369 ЦК України, згідно яких згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, за яким автомобіль був відчужений [PERSON] (справа № 569/20020/13-ц). Рішенням суду від 10 січня 2014 року позов [PERSON] був задоволений частково. Автомобіль марки «Мазда 3» державний номерний знак [NUMBER] визнаний спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] В іншій частині позовних вимог, а саме щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, [PERSON] відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON], заперечуючи вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, послалась на те, що автомобіль був проданий з відома відповідача за його згодою, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Як показав свідок [PERSON], він з дружиною [PERSON], дочкою сторін, домовилися з [PERSON] та [PERSON] про продаж автомобіля, поїхали у МРЕВ ДАІ, де переоформили автомобіль з [PERSON] на [PERSON] При цьому він 11 жовтня 2012 року особисто віддав [PERSON] в рахунок оплати за автомобіль 35000 грн. Жодними доказами відповідач [PERSON] показання свідків [PERSON] та [PERSON] не спростував, як і не надав суду будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, на які сам посилається. Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля судом недійсним не визнано, а відчуження автомобіля мало місце під час шлюбу сторін, суд не вбачає підстав для стягнення грошової компенсації частини вартості автомобіля з позивача на користь відповідача. При цьому суд також враховує, що Цивільним кодексом України не встановлено вимоги обовязкового нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації договору купівлі-продажу автомобіля.

Outcome: approved