Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у липні 2016 року до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 2002 року вони з позивачем почали проживати однією сімєю, без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. Від спільного проживання мають трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], народження 18 лютого 2003 року, доньку [PERSON], народження 21 вересня 2005 року та сина [PERSON], народження 26 квітня 2011 року. Згодом сторони узаконили свої відносини та 06 травня 2011 року зареєстрували шлюбу. Спільне життя з відповідачем не склалося через постійні сварки та втрату взаємних почуттів. Шлюбні відносини між позивачем і відповідачем припинені, з червня 2016 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов та розірвати шлюб, пояснила, що відповідач постійно вчиняє сварки та застосовує до неї фізичну силу, у звязку з чим вона змушена була залишити місце свого проживання та з червня по вересень 2016 року проживала окремо. Згоди про місце проживання дітей між ними не досягнуто, чоловік утримує дітей у себе за місцем проживання та не дозволяє їх забрати. Після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище відновлювати не бажає. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений у порядку, встановленому законом, заяв про відкладення слухання чи слухання справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, судом прийняте рішення про слухання справи у відсутність відповідача, на підставі наявних матеріалів справи. Згідно зі ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом установлено: Сторони знаходяться у шлюбі з 06.05.2011, зареєстрованому виконавчим комітетом Теплівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області, актовий запис № 1 (а.с.6). Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], народження 18 лютого 2003 року, доньку [PERSON], народження 21 вересня 2005 року та сина [PERSON], народження 26 квітня 2011 року (а.с.5). На цей час неповнолітні проживають разом з обома батьками у с.Теплівка Пирятинського району Полтавської області по площі Ярмарковій,66, кв.2. Спільне життя між сторонами не склалось через постійні сварки та втрату взаємних почуттів, що призвело до припинення шлюбних відносин між сторонами. Підтримувати шлюбні відносини позивач не бажає. Заслухавши позивача, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Суд зазначає, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки обставини, викладені позивачем, свідчать про те, що у останньої відсутня вільна згода на перебування у шлюбі, втрачене почуття любові до відповідача, збереження шлюбу, на думку суду, суперечитиме її інтересам. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України. З огляду на те, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам одного з подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Позивач про відновлення\~дошлюбного прізвища\~не заявила, тому після розірвання шлюбу має право\~ надалі іменуватися прізвищем, отриманим після\~ реєстрації шлюбу з відповідачем. При вирішенні спору \~в частині \~позовних вимог про \~визначення місця проживання неповнолітніх дітей, суд \~виходить \~із наступного. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із \~ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В матеріалах справи мається висновок органу опіки та піклування про доцільність визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON], народження 18.02.2003, [PERSON], народження 21.09.2005, [PERSON], народження 26.04.2011 - з матірю [PERSON]. Вказаний висновок органу опіки та піклування \~щодо розв'язання спору взятий до уваги судом при вирішенні спору. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заявили про своє бажання проживати разом з матірю [PERSON] Таким чином, суд приймає \~до уваги \~\~обставини, які свідчать про ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Зазначені обставини свідчать про те, що мати виявляє \~більшу \~увагу та турботу про дітей. Також, суд враховує задовільну характеристику позивача з місця проживання, та \~бажання дітей проживати спільно з матірю. Відтак \~проживання дітей спільно з матірю, на думку суду \~буде відповідати в першу чергу інтересам неповнолітніх дітей, що само по собі не суперечить \~міжнародним принципам Декларації прав дитини, якою проголошено право дитини на повний, гармонійний розвиток її особистості, \~та відповідатиме їх потребі \~рости в атмосфері \~любові та розуміння. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 551,20 грн на користь позивача в повернення сплаченого нею судового збору.

Outcome: approved