Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивач в жовтні місяці 2016 року звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1\\3 частини від його доходів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], 2002 року народження, стверджуючи, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо утримання неповнолітньої дитини. У судовому засіданні позивач вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача позов визнав частково. Суд вислухав сторони, їх представників, вивчив надані документи і встановив наступне: Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1997 року, від цього шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] - актовий запис про народження №96, вчинений 22.01.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м.Одеси. Син [PERSON],1997 року народження є повнолітнім. Сторони припинили шлюбні стосунки в 2014 році. Позивач стверджує, що з 2014 року відповідач не приймає участі ні у вихованні дітей ні в матеріальному забезпеченні, що вона самотужки не змозі утримувати сина і забезпечити його усім необхідним для всестороннього розвитку, тому [PERSON] звернулась до суду з цим позовом і вимагає стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1\\3 частини від усіх його доходів щомісяця, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Представник відповідача, визнаючи позов частково, пояснив, що [PERSON] дійсно працює на посаді механіка на судах іноземних компаній, отримує заробітну плату в іноземній валюті і на думку самого відповідача, повинен сплачувати аліменти відповідно до постанови Кабінету міністрів УРСР від 26 лютого 1993 р. N 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», яка встановлює, що із зобов'язаних сплачувати аліменти осіб, які виїжджають за кордон для постійного проживання у держави, з якими Україна не має договорів про надання правової допомоги, стягнення аліментів провадиться до виїзду за весь період до досягнення дитиною повноліття, виходячи із його заробітної плати за останній місяць роботи на момент від'їзду, або ж з п'ятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на час проведення розрахунків». Представник відповідача заявив, що [PERSON] згоден сплачувати щомісяця аліменти на утримання сина в розмірі 5 розмірів неоподаткованого мінімуму доходів громадян. При вищенаведених обставинах суд вважає позов [PERSON] про стягнення аліментів таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: ст.180 СК визначає « батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття». Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі, що передбачено ч.3 ст.181 СК України. Суд встановив і сторони визнали, що батько не приймає участі в утриманні неповнолітнього сина, що дитина перебуває на повному утриманні матері. На момент вирішення даного спору відповідач має постійну роботу, інші утриманці у відповідача відсутні, тому суд стягує на утримання дитини аліменти в частці від доходів батька - 1\\4 частину з дня звернення позивачки з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу стягнення аліментів з батька на утримання неповнолітніх дітей, регулюються ст.ст.180, 181, 182,184 СК України.

Outcome: partial