Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 330470 гривень. Зазначені вимоги обґрунтовує тим, що 07 листопада 2004 року між ними укладено у формі розписки договір позики, за умовами якого позивач позичив відповідачу 12000 доларів США на строк до 08 листопада 2005 року. Однак, 01 листопада 2005 року відповідач повернув лише частину коштів 2000 доларів США, про що складено письмову розписку відповідно до якої сторони домовились, що відповідач [PERSON] решту боргу 10000 доларів поверне до кінця 2008 року. Проте, у зазначений строк відповідач зазначених коштів не повернув. Оскільки борг за договором позики становить 10000 доларів США, а також за період прострочення виконання грошового зобов'язання, відповідно до вимог ст.\~625 ЦК України, позивач має право на стягнення 3% річних за неналежне виконання зобовязань, розмір яких складає 2308 доларів США, що разом становить 12308 доларів США, та враховуючи офіційний курс Національного банку України гривні до долара США станом на 07 вересня 2016 року, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 330470 гривень. В судове засідання позивач [PERSON] подав заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу в його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання подав заяву, в якій просив слухати справу в його відсутності, позовні вимоги визнав частково, підтримав подані заперечення. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 07 листопада 2004 року сторони уклали договір, за умовами якого позивач передав відповідачу 12000 доларів США з терміном повернення до 07 листопада 2005 року, що підтверджується письмовою розпискою з власноручним підписом відповідача [PERSON] Таким чином відповідно до ст. 1046 ЦК України сторони уклали договір позики. Зокрема, як слідує з правової позиції, викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором . Як слідує із вказаної письмової розписки, 01 листопада 2015 року відповідач [PERSON] повернув позивачу [PERSON] 2000 доларів США, та зобовязався повернути решту боргу 10000 доларів США до кінця 2008 року. До 31 грудня 2008 року [PERSON] залишку боргу не повернув. Вимоги [PERSON] про повернення коштів ігнорує. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у встановлений у зобов'язанні строк. Однак усупереч указаним вимогам закону відповідач [PERSON], як позичальник, свого обов'язку повернути позивачу [PERSON], як позикодавцеві, заборгованість за договором позики у розмірі 10000 доларів США в обумовлений у ньому строк не виконав. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування 3% річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. За вказаних обставин, беручи до уваги, що відповідачем сума боргу за договором позики не сплачена, позивач набув права на отримання від відповідача 3% річних, починаючи з 01 січня 2009 року. Як слідує з наведеного в позовній заяві розрахунку, за період з 01 січня 2009 року по 07 вересня 2016 року, 3% річних від простроченої суми за вказаним договором становить 2308 доларів США. При цьому, враховуючи методику розрахунку 3% річних, який проводиться шляхом добутку суми заборгованості і кількості днів прострочення, помноженого на 3 та поділеного на 365 і на 100, судом установлено, що сума 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 10000 доларів США, за період з 01 січня 2009 року по 07 вересня 2016 року, становить 2306 доларів США, а не 2308 доларів США, як це зазначено позивачем у позовній заяві. З цих підстав позов у цій частині підлягає до часткового задоволення. За вказаних обставин суд приходить до переконання про істотне порушення відповідачем прав позивача, оскільки він значною мірою позбавлений можливості отримати кошти, на які розраховував при укладенні договору позики, а вимоги позивача про стягнення як суми боргу, так і 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за вказаний період, ґрунтуються на вимогах закону. З цих підстав, суд відхиляє доводи відповідача [PERSON], викладені у запереченнях на позов, про те, що сторони не домовлялися про стягнення з відповідача 3% річних. Разом із тим, беручи до уваги, що предметом укладеного між сторонами договору позики є грошові кошти в іноземній валюті, слід зазначити таке. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Таким чином, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Як розяснив Пленум Верховного суду України в п. 14 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Змістом позовних вимог [PERSON] є стягнення з відповідача [PERSON] 330470 гривень. Оскільки судом установлено наявність підстав для стягнення з відповідача в користь позивача суми боргу, розмір якого становить 12306 доларів США, в тому числі: 10000 доларів США боргу за договором позики, 2306 доларів США 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, цю суму боргу слід перевести на національну валюту з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 26 жовтня 2016 року, який складає 2559,5314 гривень за 100 доларів США. Таким чином сума боргу, що підлягає до стягнення з відповідача, в переведенні на національну валюту становить 314975,93 гривень. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача шляхом стягнення в його користь із відповідача заборгованості за договором позики від 07 листопада 2004 року в розмірі 314975,93 гривень. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача у користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527, 530, 625 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial