Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач в квітні 2015 року звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсними договори дарування садового будинку №7 загальною площею 476,2 кв.м., житловою площею 122,4 кв.м. та земельної ділянки загальною площею 0,110 га, кадастровий номер 3223155400:03:042:0054, які розташовані у садовому товаристві «Зоря» за адресою смт.Козин Обухівського району Київської області, які укладені 12 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі відповідно за №358 та №360; витребувати з незаконного володіння [PERSON] вказане нерухоме майно та визнати за позивачем право власності на нього. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2005 році відповідно до договору купівлі-продажу придбав садовий будинок №7 загальною площею 476,2 кв.м., житловою площею 122,4 кв.м. та земельну ділянки загальною площею 0,110 га, кадастровий номер 3223155400:03:042:0054, які розташовані у садовому товаристві «Зоря» в смт.Козин Обухівського району. В червні 2010 році зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] 25.05.2012 року він отримав важку закриту черепно-мозкову травму, за яких обставин це сталося не памятає. Тривалий час лікувався, проходив реабілітацію. З жовтня 2014 року по березень 2015 року перебував за кордоном. Повернувшись до України дізнався, що вже не являється власником спірного нерухомого майна, йому стало відомо про укладення 12.03.2013 року оспорюваних правочинів. Крім того, він дізнався, що [PERSON] за відплатним договором відчужила майно своєму знайомому [PERSON], якому було відомо як про отриману позивачем травму так і про стан після неї, що свідчить про його недобросовісність. Оскільки на час, якими датовано укладення договорів дарування, він страждав стійким психічним розладом і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити, оскільки позивач після отримання в травні 2012 року важкої ЗЧМТ переніс кілька хірургічних операцій на головному мозку, постійно лікувався та проходи реабілітацію, знаходився під амбулаторним наглядом лікаря-психіатра. На час укладення договорів дарування на користь [PERSON] він за станом здоровя не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому договори дарування земельної ділянки та садового будинку є недійсними. Оскільки [PERSON] відчужила зазначене нерухоме майно [PERSON], який є недобросовісним набувачем, спірне майно підлягає витребуванню з володіння останнього на користь [PERSON]. Крім того, на думку представників, для відновлення порушених прав позивача за ним слід визнати право власності на садовий будинок та земельну ділянку. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечили, пояснили, що сторони перебували у шлюбі з червня 2010 року і між ними були добрі відносини. [PERSON] в лютому 2013 року подарував дружині будинок і земельну ділянку, що розташовані в смт. Козин садове товариство «Зоря». Укладення вказаних договорів було виключно бажанням позивача. Доводи позивача та його представників щодо психічного стану останнього вважають надуманими. Зазначили, що позивач, як до так і після укладення спірних договорів, постійно здійснював управління компанією, підписував документи, укладав правочини. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову через його безпідставність та необґрунтованість. Зазначали, що відповідач є добросовісним набувачем нерухомого майна. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з [PERSON] з 90-хроків. В грудні 2012 року їй зателефонувала дружина позивача [PERSON] з питань посвідчення деяких правочинів. При зустрічі з [PERSON] Помітила у останнього затримку мови, а також складнощі з написанням тексту. вона подумала, що у нього стався інсульт, однак їй повідомлили, що у [PERSON] мала місце побутова травма. 17 грудня 2012 року нею було складено та у присутності свідків посвідчено заповіт [PERSON] Цього ж дня ним було видано дві нотаріально посвідчені довіреності на імя дружини [PERSON] 12.02.2013 року подружжя звернулось до неї з проханням посвідчити договори дарування садового будинку та земельної ділянки в смт.Козин СТ «Зоря». Під час оформлення договорів позивач вів себе нервово, нарікав на тривалість оформлення. На момент укладення договорів психічний стан та зовнішній вигляд позивача не викликав у неї жодних сумнівів щодо розуміння своїх дій, його поведінка була адекватною. Разом з тим, на всякий випадок, перед вчиненням нотаріальних дій вона попросила надати і їй було надано довідку з Київського психо-неврологічного диспансеру про те, що [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не перебуває. Вказана довідка нотаріусу була необхідна щоб «перестрахуватись про всяк випадок». В подальшому вона посвідчувала ще кілька правочинів від імені [PERSON] А на початку 2015 року до неї зявився позивач, повідомив, що розлучився з [PERSON] та вимагав скасування всіх договорів, довіреностей і заповіту. Він також неодноразово звертався із скаргами на її дій, на які вона мала давати пояснення. Заповіт та довіреності нею були скасовані, а щодо договорів, то вона розяснила позивачу право оспорити їх в судовому порядку. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з лютого 2013 року по серпень 2014 року працювала в будинку [PERSON] і здійснювала догляд за останнім, як сиділка щодобово три через три доби. Виконуючи свої обовязки вона постійно знаходилась коло позивача, годувала його, голила, водила до туалету, оскільки самостійно забезпечувати свій необхідний життєвий рівень останній не міг. Стан позивача в звязку з перенесеною черепно-мозковою травмою був тяжкий, він не орієнтувався в просторі, забував елементарні речі, був агресивним. В лютому 2013 року його лікував психіатр [PERSON] і стан позивача дещо покращився, він став спокійнішим. Самостійно їсти і ходити позивач став лише в 2014 році. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що протягом 2013 року надавав [PERSON] амбулаторну психіатричну допомогу з приводу наслідків черепно-мозкової травми, як лікар-психіатр. У хворого було порушення памяті, уваги, він не міг адекватно оцінювати реальність, не міг обслуговувати себе на побутовому рівні, не міг навіть читати. Лікування здійснювалось переважно снодійними, заспокійливими препаратами. Після лікування у пацієнта відмічалось покращення стану він став керованим, зменшилась агресивність. Однак інтелектуально-мнестичні порушення лишились попередніми. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з 1988 року періодично працювала у родині [PERSON] прибирала, готувала їжу, прасувала. В спірному будинку працювала з 2000 по 2004 рік та з 2009 року по вересень 2014 року. Після нещасного випадку з позивачем за останнім доглядала [PERSON], яка була прийнята на роботу сиділкою. Загалом [PERSON] почував себе добре, був адекватний, часто з нею радився, ділився. Однак останнім часом відносини між ними погіршились, він навіть нагрубив їй у телефонній розмові. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з березня 2013 року працювала адміністратором ТОВ «Бритиш Моторс». Приймала на роботу її [PERSON], однак вона працювала і під керівництвом [PERSON], виконувала його доручення. Допитаний в судовому засіданні лікар [PERSON] підтримав висновок судово-психіатричної експертизи №272 від 12.04.2016 року та пояснив, що при вивченні медичної документації щодо [PERSON], особистого з ним спілкування, а також інших наданих експертам матеріалів справи у будь-кого з його колег, які підписували даний висновок, сумнівів щодо психічного стану здоровя позивача не виникало. Формальне покращення стану хворого, яке фігурувало при виписці стосується переважно фізичного та неврологічного стану позивача. Якісної та позитивної динаміки психічного стану [PERSON] на лютий 2013 року не було. Суд вислухавши представників сторін, третю особу, свідків, лікаря судово-психіатричного експерта, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.10.2010 року виданого на підставі Рішення виконавчого комітету Кизинської сільської ради від 14.09.2010 року №11/25, [PERSON] належав садовий будинок загальною площею 122,4 кв.м., за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин. [PERSON], відповідно до Державного акту на право власності на землю серії ІІІ- КВ№044262, виданого Козинською сільською радою народних депутатів від 25.12.1997 року №6, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 11.03.1998 року №1785, належить земельна ділянка загальною площею 0,110 га в смт.Козин Обухівського району. Як вбачається із свідоцтва про шлюб виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції 25 червня 2010 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. На підставі договору дарування садового будинку від 12.02.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №358 [PERSON] передав безоплатно [PERSON] у власність садовий будинок загальною площею 476,2 м2, житловою площею 122,4 м.2, який розташований у садовому товаристві «Зоря» за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козни, буд.7. Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 12.02.2013 року посвідченого тим же приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №360 [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,110 га, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська сільська рада, с/т «Зоря», кадастровий номер земельної ділянки 3223155400:03:042:0054. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.04.2015 року [PERSON] передала у власність, за грошову суму [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 3223155400:03:042:0054, загальною площею 0,11 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Садове товариство «Зоря», земельна ділянка б/н, цільове призначення (використання) земельної ділянки індивідуальне садівництво. Згідно договору купівлі-продажу від 09.04.2015 року [PERSON] продала [PERSON] у садовий будинок за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Садове товариство «Зоря», будинок 7, загальною площею 476,2 кв.м., житловою площею 122,4 кв.м. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] в травні 2012 року при невстановлених обставинах отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований, проходив лікування та реабілітацію від отриманих тілесних ушкоджень. Недієздатним, обмежено дієздатним [PERSON] на час розгляду справи не визнавався. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 10 червня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ту обставину, що на час укладення договорів дарування 12 лютого 2016 року він не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що відповідно до ст.225 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними. Суд вважає, що вказані доводи знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Так, положеннями ч.ч.1,2 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як передбачено ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами положень ч. 1 ст. 225 ЦК України висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновком судово-психіатричного експерта №272 від 12.04.2016 року встановлено, що [PERSON] на час укладання ним договорів дарування садового будинку №7 в смт. Козин, Обухівського району, Київської області та земельної ділянки, що знаходиться в смт. Козин, Обухівського району Київської області, садове товариство «Зоря», від 12.02.2013 року страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку травматично-інтоксикаційного ґенезу з слабоумством. [PERSON] на час складання договорів дарування від 12.02.2013 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Посилання представників відповідачів на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], щодо психічного стану позивача суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не є фахівцями в психіатрії, поведінку та дії [PERSON] сприймали субєктивно. Щодо наданих суду публікації інтервю з [PERSON] в журналі UNIQUE #59/2013 та запису привітання [PERSON] з Новим 2014 роком, то вони не спростовують встановлених судом обставин щодо психічного стану позивача. Суд також не приймає до уваги висновок комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи №70-2014/о-1013 від 26.01.2015 року щодо психічного стану [PERSON] під час укладення ним правочинів, зокрема, і 12 лютого 2013 року, оскільки вказану експертизу призначено та проведено в межах досудового розслідування у кримінальному провадження, а не в межах розгляду цивільної справи, що вирішується. Пунктом 3 частини 1 ст.388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України можливе і в тому випадку, коли правочин, за яким набувач набув право власності на майно, не визнано недійсним та коли фактичний володілець майна є добросовісним набувачем. Законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві. Оскільки нерухоме майно - земельна ділянка та садовий будинок вибули з володіння [PERSON] поза його волі, отже вони можуть бути витребувані у відповідача [PERSON] Відповідно до вимог ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України. Статтями 387, 388 ЦК України визначено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та від добросовісного набувача. За вказаних обставин, коли земельна ділянка та садовий будинок вибули із власності позивача всупереч його волі, суд вважає, що вказане нерухоме майно підлягає поверненню у власність позивача, шляхом їх витребування. Щодо визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме мано, то суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а ст.321 того ж Кодексу визначено, що право власності є непорушним. Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови №9 від 06.11.2009 року розяснив, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Враховуючи встановлені судом обставини, законодавчо визначений судовий захист прав власників майна при визнанні договору недійсним, витребуванні майна, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності. Відповідно до ст.88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору понесені позивачем підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial