Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач АТ «Банк Форвард», в особі представника Діабате К.М., звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 74 812, 70 грн., а також суми понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 24 липня 2012 року відповідач звернулася до Публічного акціонерного товариства «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк Форвард» із підписаною Заявою № 98647464, яка в пункті 3 містила пропозицію (оферту) щодо укладення Договору про картку. Разом із тим, 29 жовтня 2012 року Банк зазначену оферту акцептував шляхом відкриття [PERSON] поточного рахунку № [NUMBER] та випущенням платіжної картки із встановленням кредитного ліміту, яку в подальшому було передано відповідачу для користування. Представник позивача стверджує, що за вказаних обставин між сторонами був укладений Договір № 101099611 про надання та використання платіжної картки. Однак, відповідач порушила взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих у кредит грошових коштів, а тому Банк звернувся до Суду із цим позовом задля захисту порушених прав та просить стягнути наявну заборгованість у розмірі 74 812, 70 грн., судові витрати позивача також просить покласти на [PERSON] . Ухвалою суду від 15.02.2021 року у зазначеній справі провадження було відкрито та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 16.03.2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити повністю. У період з 07.04.2021 по 01.07.2021 цивільна справа перебувала у Харківському апеляційному суді, у зв`язку з розглядом апеляційної скарги представника відповідача. Обґрунтовуючи заперечення стосовно заявленого позову, представник відповідача зазначив, що відповідач в липні 2012 року дійсно зверталася із заявою до ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» з метою оформлення кредитного договору, в рамках якого мала намір придбати холодильник. Розглянувши заяву відповідача, банк погодився надати кредит на купівлю товару та між сторонами 25 липня 2012 року був укладений кредитний договір № 98647464, дія якого вичерпалася у зв`язку із повним виконанням взятих на себе обов`язків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. В той же час, представник відповідача не визнав та заперечував наявність будь-яких інших укладених договорів між сторонами, в тому числі Договору про надання та використання платіжної картки № [NUMBER] . Акцентував увагу на тому, що жодних інших банківських рахунків, окрім як по кредитному договору № 98647464, Банк на ім`я [PERSON] не відкривав, платіжної картки у користування не надавав. Крім того, представник відповідачки наполягав, що банківський рахунок № [NUMBER] не належить [PERSON] та фактично не існує, оскільки з 05 серпня 2019 року всі банківські рахунки на підставі Постанови Правління Національного Банку України № 162 від 28 грудня 2018 року «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» переведено на міжнародний формат IBAN. Водночас, зміна банківського рахунку клієнту на міжнародний формат рахунку IBAN повинно здійснюватися банківськими установами самостійно (не за ініціативою клієнта) та із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів. Серед іншого, на думку сторони відповідача, надані документи з розрахунку заборгованості не є первинними, містять суттєві суперечності та взагалі не здатні підтвердити наявність заборгованості відповідачки. Сторона відповідача звертала увагу також на те, що рахунок-виписка (заключний) містить інформацію по банківському рахунку, якого не існує, а Банк вимагав від [PERSON] забезпечити наявність грошових коштів у розмірі 68 775, 53 грн. до 27.02.2018 року. Хоча, за твердженням представника позивача, вимога надсилалася у грудні 2020 року. Тобто, строк про який зазначено у вимозі, минув фактично майже як два роки з моменту формування самої вимоги. До того ж, копія повідомлення про вручення поштового відправлення від 14 грудня 2020 року (№ відправлення 0103276282852) не здатна підтвердити те, що на поштову адресу [PERSON] банком надсилався саме рахунок-виписка, поштове відправлення опису вкладення не має, а відтак зміст поштового відправлення невідомий. Представник відповідача [PERSON] посилався також на те, позивачем, в порушення статті 95 ЦПК України, не було надано належним чином засвідчених копій письмових доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Тому, вказані докази є недопустимими. 02.08.2021 та 04.10.2021 року від [PERSON] до Суду надійшла заява про застосування строків позовної давності та заява про долучення доказів до матеріалів справи відповідно. У судовому засіданні представник позивача Діабате К.М. підтримала позов та наполягала на його задоволені, висловила заперечення щодо задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] підтримала позицію свого представника, просила відмовити у задоволенні позовних вимог та пояснила, що у липні 2012 році вона звернулася до ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», із заявою на оформлення кредитного договору для придбання холодильника, який вона виплатила повністю. Будь-яких інших договорів з Банком не укладала, платіжну картку не отримувала. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, надав аналогічні пояснення, які містяться у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Акціонерне Товариство «Банк Форвард», у відповідності до абз. 2 п. 1.2 Розділу 1 «Загальні положення» Статуту АТ «Банк Форвард» (нова редакція), є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Банк Руский Стандарт». 24 липня 2012 року [PERSON] підписала заяву № 98647464, яка містить одночасно три пропозиції щодо укладення: 1. Кредитного договору для придбання товару; 2. Договору застави; 3. Договору про надання та використання платіжної картки. Спір між сторонами виник стосовно неналежного виконання відповідачем Договору по картці (оферта 3), який за твердженням Банку був акцептований у спосіб та у порядку, що визначений вищевказаною заявою й Умовами надання та обслуговування платіжних карток, які діяли на момент прийняття пропозиції. За правилами статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В силу положення ч. 2 ст. 1069 ЦК України, права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, договір, у відповідності до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами. Системний аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави стверджувати про те, що сам по собі факт наявності укладеного кредитного договору свідчить, що між сторонами виникли правовідносини зобов`язального характеру. Як вбачається із оферти 3, що міститься в заяві № 98647464, на умовах, викладених в цій заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток Банку та Тарифах по карткам Банку, клієнт пропонує укласти Договір про надання та використання платіжної картки. В рамках якого на його ім`я має бути випущена платіжна картка, найменування якої вказане в графі «Тип картки» Розділу «Інформація про картку» ІБ; відкрито [PERSON] поточний рахунок (валюта рахунку - гривня), що буде використовуватися в рамках Договору про Картку, в тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених із використанням картки. Крім того, для здійснення операцій за Рахунком Картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на Рахунку Картки, встановити [PERSON] ліміт в межах якого вона має право здійснювати операції з використанням Картки за рахунок наданого Банком кредиту в межах шістнадцяти тисяч гривень та здійснювати у відповідності до статті 1069 ЦК України кредитування Рахунку Картки. Отже, у разі наміру укласти Договір про картку, позивач мав би випустити платіжну картку на ім`я відповідача, відкрити їй поточний рахунок для обслуговування картки та встановити ліміт, який не може перевищувати шістнадцять тисяч гривень. Суд звертає увагу, що фактом безумовного акцептування оферти у відповідності до п. 4.2 Заяви № 98647464 є дії Банку саме по відкриттю клієнту поточного Рахунку картки в межах строку для відповіді зазначеного в п. 6.2 цієї Заяви (18 місяців з дати Заяви клієнта). Водночас, як вбачається із пункту 8 Заяви № 98647464, роблячи оферту 3 клієнт розуміє та погоджується з тим, що банк має право відкрити йому Рахунок Картки та передати картку протягом строку, обумовленого в п. 6.2 цієї заяви, але не раніше 3(трьох) місяців з моменту укладення Кредитного договору і за умови належного виконання клієнтом взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором. Інформація про номер відкритого Рахунку Картки та розмір встановленого Ліміту буде доведена до відома клієнта в порядку, визначеному Умовами по карткам. Разом із тим, розмір Ліміту кредитування по Картці буде визначений Банком самостійно, на підставі відомостей, повідомлених клієнтом, але разом із тим Банк не зобов`язаний встановлювати Ліміт та фактично надати кредит на першу вимогу клієнта (тобто, вказане зобов`язання Банку є відкличним). За встановлених обставин суд констатує, що відкриття рахунку по картці, як і здійснення дій стосовно випущення картки на ім`я клієнта є правом, а не обов`язком банківської установи. До того ж, навіть у разі відкриття рахунку, випущення картки, Банк може не встановити кредитний ліміт. Відтак кредитування рахунку не відбувається, а тому клієнт фактично не отримує грошові кошти в користування. Відповідно до п. 2.1 Умов надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Руский Стандарт», дані Умови визначають порядок надання та обслуговування Карток та регулюють відносини, що виникають у зв`язку із цим між Клієнтом і Банком, у тому числі, з питань надання Банком Кредиту на умовах і в порядку, установлених Договором. Банк на підставі наданих Клієнтом, відповідно до вимог чинного законодавства України, документів відкриває Клієнту Рахунок у валюті, що зазначена у Анкеті, випускає та надає у користування Картку. Клієнт дає згоду, що Ліміт встановлюється за рішенням Банку (п. 2.1.1, 2.1.2 Умов). У разі відкриття рахунку для обслуговування картки, номер особистого банківського рахунку Клієнта в силу п. 2.4 Умов повинен міститися в Заяві (в даному випадку Заяві № 98647464). Крім того, за положенням п. 2.5. Умов, в рамках укладеного Договору Банк випускає Клієнту Картку, попередньо ознайомивши Клієнта з Правилами користування платіжною карткою, Тарифами Банку в доступній формі, шляхом розміщення такої інформації в доступному місці (відділення Банку, офіційний сайт Банку) та надає інформацію про ПІН, при цьому: картка може бути передана Клієнту шляхом направлення листа, що містить Картку, за зазначеною Клієнтом адресою, або передана іншим способом, узгодженим Банком із Клієнтом (п. 2.5.1); картка може бути передана Клієнту уповноваженим представником Компанії або передана іншим способом, узгодженим Банком із Клієнтом (п. 2.5.2). В свою чергу, відповідно до п. 2.7 Умов, в рамках укладеного з Клієнтом Договору, Банк встановлює Клієнту Ліміт, при цьому (якщо інше не встановлено Додатковими умовами): до моменту Активації Картки Ліміт дорівнює нулю (п. 2.7.1.); при Активації Картки Банк інформує Клієнта про розмір Ліміту, що буде йому встановлений на розсуд Банку в межах суми, обумовленої в Заяві, або в момент Активації (при цьому Ліміт стає доступний Клієнту для використання не пізніше дня, що є наступним за днем Активації), або в момент здійснення першої видаткової Операції (при цьому Ліміт вважається встановленим у дату відображення Банком такої видаткової Операції на Рахунку на підставі отриманих Банком розрахункових документів (у тому числі в електронному виді), що підтверджують здійснення Клієнтом такої видаткової Операції. Розмір встановленого Банком Ліміту при Активації Картки вказуються Банком у Виписках (п. 2.7.2 Умов). Таким чином, після випуску Картки, її потрібно було передати від Банку до Клієнта, який для користування мав би активувати її, а у разі наявності встановленого Ліміту, то його кількісний показник повинен відображатися у виписці по рахунку клієнта. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні, достовірні, допустимі та у своїй сукупності достатні докази про відкриття відповідачу банківського рахунку № [NUMBER] , випуску картки відповідачу, що була передана [PERSON] , яка в подальшому її активувала, а позивач серед іншого встановив відповідний кредитний ліміт. У відповідності до вимог ст. 526, 527, 530 та ч. 1 ст. 1050 ЦК України, банк має довести факт надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Крім того, відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування в свою чергу не може ґрунтуватися на припущеннях. Надаючи оцінку наданим розрахункам заборгованості відповідача суд виходить з наступного. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Зокрема, вони повинні містити такі обов`язкові реквізити, як: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю вимірю господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Взаємовідносини між банківськими установами та їх клієнтами ґрунтуються на договірній основі, а підтвердженням виконаних за день операцій по конкретному клієнту є виписка з його особистого рахунку, за яким було проведено банківську операцію (зарахування грошових коштів, зняття готівки, переказ коштів з рахунку, поповнення карткового рахунку, тощо). Така виписка у відповідності до п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України повинна містити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Отже, звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, банківська установа повинна надати в якості належних доказів первинні документи - виписки з особового рахунку відповідача, які серед іншого мають містити усі обов`язкові реквізити, що визначені законодавством України для такого виду документів. Крім того, Суд при вирішені справи та у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує правові позиції Верховного Суду, які містяться в Постанові від 31 жовтня 2018 року (справа № 755/2284/16; провадження № 61-33138св18) та Постанові від 08 травня 2018 року (справа № 315/353/17; провадження № 61-394св17). Відповідно до змісту яких, наявність та розмір заборгованості перед банківською установою може бути підтверджено виключно первинними документами. Сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання її розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо. Із матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовуючи розмір заборгованості [PERSON] , надав два документи: 1. виписка по особовим рахункам з 29.10.2012 по 28.01.2021 (загалом на 75 аркушах); 2. розрахунок заборгованості за договором № 101099611 (3 аркуші). Суд констатує, що розрахунок заборгованості за договором не містить таких обов`язкових реквізитів як номер особового рахунку клієнта, який відкривався йому; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; суму вхідного залишку за рахунком; суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. До того ж, у стовпчику № 3 розрахунку (графи № 4 та № 5) «Основний борг» (наданий кредит) відображена інформація із значенням 0. Хоча, на 3 аркуші є два записи із позитивним значенням 64 087, 97 грн. (за 27.12.2017 та 28.12.2017), але в подальшому інформація відображається із значенням «0». Аналіз виписки по особовим рахункам з 29.10.2012 по 28.01.2021 засвідчує, що цей документ містить некоректний номер особового рахунку клієнта. Оскільки, банківського рахунку № [NUMBER] фактично не існує через те, що усі рахунки з 05 серпня 2019 року на підставі Постанови Правління НБУ № 162 від 28 грудня 2018 року «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» переведено на міжнародний формат IBAN. При цьому, зміна банківського рахунку клієнту на міжнародний формат рахунку IBAN повинно здійснюватися банківськими установами самостійно (не за ініціативою клієнта) та із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів. Окрему увагу суд звертає на те, що Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року по цивільній справі № 642/1185/20, яке набрало законної сили 22 жовтня 2020 року, було встановлено, що банківський рахунок з номером [NUMBER] не існує та не належить [PERSON] . Аналогічні юридичні факти були встановлені і у Постанові від 27 вересня 2021 року Касаційного адміністративного суду Верховного Суду за результатами перегляду касаційної скарги [PERSON] на Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року та Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі 520/3535/2020. Тому, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України ці факти не підлягають доведенню зі сторони відповідача, оскільки вони є вже встановленими в судовому порядку при розгляді інших справ. Суд зауважує, що у виписці по особовим рахункам в порушення п. 2.7.2 Умов надання та обслуговування платіжних карток не зазначається розмір ліміту, у разі його встановлення; вхідний та вихідний залишок на всіх 75 аркушах дорівнює значенню «0»; позивач надав виписку за менший період ніж про це вказує у позові (замість з 29.10.2012-28.01.2021, надано з 29.10.2012-29.12.2017). Таким чином, Суд за наявних в матеріалах справи доказів, приходить до переконання, що позивачем не доведено наявність заборгованості відповідача за Договором про картку, а надані АТ «Банк Форвард» розрахунки не можна вважати належними та достовірними. Встановлені судовим розглядом обставини справи вказують, що правових підстав для задоволення позовних вимог не має, а тому суд відмовляє у їх задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю. Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Враховуючи те, що суд за результатами розгляду справи відмовляє АТ «Банк Форвард» у задоволені позовних вимог з підстав необґрунтованості, то відсутні достатні правові чинники для застосування строків позовної давності з вищевказаних мотивів. Посилання представника відповідача [PERSON] стосовно недотримання позивачем вимог статті 95 ЦПК України суд відхиляє з тих міркувань, що в матеріалах справи, із якими представник відповідачки ознайомлювався, наявні належним чином засвідчені копії доказів. Беручи до уваги те, що у задоволені позовних вимог АТ «Банк Форвард» відмовлено, то судові витрати покладаються судом на позивача у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed