Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON] про збільшення розміру аліментів, зміну способу їх стягнення та стягнення додаткових витрат на дитину - [PERSON]. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що у неї та відповідача є спільна неповнолітня дитина, котра проживає з нею. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2015 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина в розмірі по 300 грн. щомісячно. Цих коштів на даний момент недостатньо для утримання дитини, а тому вона просить збільшити їх розмір до ? частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від для пред'явлення позову. Окрім цього просить стягнути з [PERSON] 5'053 грн. додаткових витрат, пов'язаних з лікуванням сина. Відповідач подав відзив у якому зазначає, що проти задоволення позову заперечує. Водночас вказує на те, що готовий сплачувати 1/10 частину свого прибутку, або 500 грн. у твердій грошовій сумі, щомісячно. Також посилається на те, що окрім [PERSON] у нього ще четверо дітей від двох інших жінок. Він ніде не працює. Окрім цього зазначає, що добровільно надає кошти сину під час зустрічей з ним. У відповіді на відзив позивачка зазначає, що наявність у відповідача інших дітей не може бути підставою для того, аби не утримувати на належному рівні їх сина [PERSON] . Твердження [PERSON] про те, що він добровільно надає [PERSON] кошти позивач спростовує. У судове засідання позивач та її представник не з'явились. Остатній подав заяву, підписану також і [PERSON] про розгляд справи за їх відсутності у якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з мотивів, викладених у позові. Відповідач та його представник також у судове засідання не з'явились. Остання подала заяву про розгляд справи за її відсутності у якій також зазначає, що у задоволенні позову просить відмовити з мотивів, викладених у відзиві. Просить виключити з числа доказів додаткових витрат на сини сторін історію лікування [PERSON] із студії Естетичної стоматології від 29 березня 2018 року на суму 8'250 грн., оскільки вважає такий документ недостовірним. Повторно надана історія лікування [PERSON] не містить підпису лікуючого лікаря і не може бути доказом оплати. Належним доказом надання медичних послуг вважає акт про надані медичні послуги, а належним доказом оплати послуг - фіскальний чек. Суд, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, прийшов до переконання, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне: позивачка та відповідач є батьками [PERSON], [INFO]. Вказаний факт, в силу частини 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, доказуванню не підлягає, оскільки встановлений таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, ухваленим у цивільній справі № 607/2409/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Цим же рішенням з відповідача в корись позивача стягуються аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 300 грн., щомісячно, починаючи з 11 лютого 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Син на даний час проживає з матір'ю [ADDRESS]. Відповідно до частини 1 ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина 1 ст. 192 Сімейного кодексу України). Як вбачається з відомостей із Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів на утримання податків № 3239 від 21 березня 2018 року, позивач за четвертий квартал 2017 року отримала дохід в сумі 957,3 грн. Відповідно до наказу № 199 від 19 травня 2017 року, винесеного головним лікарем Ланівецької комунальної центральної районної лікарні, позивача було звільнено з 22 травня 2017 року із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників (пункт 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України). Оцінюючи майновий стан відповідача суд бере до уваги таке: відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів на утримання податків № 3862 від 10 травня 2018 року, станом на 08 травня 2018 року, за період з третього по четвертий квартал 2017 року інформація про доходи [PERSON] відсутня. Окрім спільного з відповідачем сина, у відповідача є ще четверо дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вказані факти доказуванню не підлягають в силу частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки визнані сторонами та сумнівів щодо їх достовірності або добровільності визнання у суду не виникає. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2015 року з відповідача в користь [PERSON] на утримання [PERSON] та [PERSON] стягнено аліменти в розмірі по 450 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 03 серпня 2015 року і до досягнення ними повноліття. На момент розгляду справи [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 30 травня 2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського управління юстиції; актовий запис № 592, здійснений у цій же структурі. Як убачається з довідки № 429 від 01 червня 2018 року, виданої сільським головою Гаїв-Шевченківських, Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] доглядає за своїми неповнолітніми дітьми і повністю перебуває на утриманні відповідача. Він же в свою чергу ніде не працював та не працює з моменту закінчення Тернопільського ПТУ № 3 у 1999 році про що зазначено у довідці № 428 від 01 червня 2018 року, виданій сільським головою Гаїв-Шевченківських, Тернопільського району Тернопільської області. При цьому, як зазначає [PERSON] у відзиві, чого не заперечила позивача, він належним чином виконує свої зобов'язання зі сплати аліментів щодо усіх дітей. Для суду очевидним є той факт, що сплачувати аліменти на трьох дітей, утримувати себе, дружину та ще двох дітей неможливо без будь-яких фінансових джерел. Саме тому, суд сприймає критично факт відсутності у відповідача офіційного місця роботи, як обставину, котра негативно характеризує його майнове становище. Тай факт, що [PERSON] не подав жодного доказу, котрий свідчив би про його реальні прибутки, а навпаки, намагався створити ілюзію відсутності у нього будь-яких фінансових надходжень, свідчать ні про що інше як про намагання приховати свої реальні доходи. З аналогічних міркувань та суджень суд виходить при визначенні фінансової спроможності позивача, однак на відміну від відповідача, вона проживає з дитино і змушена задовольняти потреби сина у повному обсязі не залежно від того, які у неї доходи. За умови, коли доходи відповідача встановити неможливо, при визначенні розміру аліментів, котрі слід стягувати на утримання [PERSON], суд виходить з прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, котрий, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII і, з 01 по 31 грудня 2018 року становитиме 2'027 грн. Частина 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд сприймає критично посилання відповідача на те, що він добровільно надає кошти [PERSON] при зустрічах з ним, оскільки їм не надано жодних доказів, а тому ці обставини слід вважати недоведеними, всупереч частині 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин, суд вважає, що майновий стан одержувача аліментів змінився, зокрема стан його здоров'я (котрий описаний судом нижче) та рівень фізіологічного розвиту потребує додаткової матеріальної допомоги і відповідач має можливість її надавати. Таким чином, з урахуванням викладеного та вимог статтей 182, 184 Сімейного кодексу України, та на підставі викладеного, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, шляхом збільшення розміру аліментів та стягнення із відповідача в користь позивача на утримання сина ? частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позивача про стягнення аліментів у зміненому розмірі з моменту пред'явлення в суд позову до задоволення не підлягають за наступних міркувань: Згідно з вимогами ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. «… У разі задоволення позову аліменти на дитину у зміненому розмірі будуть стягуватись від дня набрання чинності рішенням суду, а не від дня пред'явлення позову….» (науково - практичний коментар до статті 192 Сімейного кодексу України) Отож, вимоги позивачки про стягнення аліментів у збільшеному розмірі з моменту звернення до суду на ґрунтуються на вимог закону. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину з огляду на таке: Статтею 185 Сімейного кодексу України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Згідно з частиною 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 142 від 13 квітня 2018 року, актів про надані медичні послуги для пацієнта, а також фіскальних чеків № 91720, 7083 та 7616, позивач витратила 1'856 грн. на лікування офтальмологічних проблем [PERSON] Окрім цього, як вбачається з довідки від 29 березня 2018 року, а також довідки від 03 вересня 2018 року, виданої студією естетичної стоматології, [PERSON] дійсно проходить ородонтичне лікування з приводу дистального прикусу ІІ. Лікування відбувалось за допомогою знімного міофункціонального апарату МВ з 23 березня 2018 року. Витягом з історії лікування [PERSON] вбачається, що за лікування [PERSON] за допомогою МВ сплачено 8'250 грн. Посилання представника відповідача на недостовірність вказаних витягів з історії лікування суд до уваги не бере з наступних міркувань: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (частина 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно з частиною 1 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши зазначені витяги з історії лікування [PERSON] за своїм внутрішнім переконанням суд вважає, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а тому вони є достовірними доказами. Твердження представника відповідача про те, що єдиним доказом надання медичних послуг є акт про надані медичні послуги, а належним доказом оплати - фіскальний чек, суд сприймає критично, оскільки вони не ґрунтуються на нормах права. Такі обставини можуть буди підтверджені і іншими, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, як це зроблено позивачем у даній справі. Отже загальна суму коштів, котру позивач витратила на лікування сина складає 10'106,04 грн. Половину з цих котів слід компенсувати матері за рахунок батька, а тому вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 5'053 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення з урахуванням частини 2 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, якою визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. При цьому судом враховано, що відповідач є працездатним. Стан його здоров'я - задовільний, оскільки доказів зворотнього не подано. Такі обставини дають суду можливість стверджувати про те, що [PERSON] має можливість надавати фінансову допомогу своєму сину, більше того, зобов'язаний це робити. Відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача в користь держави слід стягнути по 704,8 грн. судового збору за кожну із двох позовних вимог (про збільшення розміру аліментів та про стягнення додаткових витрат на дитину), заявлених позивачем, врахувавши те, що від сплати такого збору при подачі позову [PERSON] була звільнена на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved