Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад», в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 963,68 грн., а також вихідну допомогу у розмірі 24 600,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 25.09.2020 по 25.11.2020 [PERSON] працював на посаді першого заступника начальника команди ВОХОР ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» з посадовим окладом 8 200,00 грн.Вказав, що належним чином виконував покладені на нього обов`язки, а відповідач не здійснював виплату заробітної плати. З підстав невиплати заробітної плати наказом в.о. генерального директора ПАТ «НТК «Електронприлад» Яцка Л.Л. від 25.11.2020 за №850-К з 26.11.2020 позивача було звільнено з посади за власним бажанням, у зв`язку із порушенням роботодавцем вимог законодавства про працю (порушення термінів виплати заробітної плати) за ст. 38 КЗпП України.Проте, при звільненні заробітна плата виплачена не була. Розрахунок з позивачем по заробітній платі проведено 17.12.2020. Враховуючи викладене, просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2020 по 17.12.2020 у розмірі 5 963,68 грн., та вихідну допомогу у розмірі 24 600,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 24.12.2020 головуючим у справі визначено суддю Яценко Н.О. Ухвалою суду від 05.01.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження та постановлено розглядати справу без виклику (повідомлення) учасників справи. Представник відповідача ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» 08.02.2021 надав на адресу суду відзив, у якому заперечував проти заявлених позовних вимог, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову. В мотивування відзиву зазначив, що на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.11.2020 за №1458 Наглядовою радою відповідача Генеральним директором ПАТ «НТК «Електронприлад» було обрано [PERSON] з 26.11.2020, у зв`язку з чим банківські операції відповідача були припинені на період переоформлення документів, тому невиплата заробітної плати обумовлена незалежними від відповідача обставинами, вина відповідача у несвоєчасній виплаті заробітку відсутня. Відповіді на відзив у встановлений законодавством строк на адресу суду не надходило. Частиною 1 ст. 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Дослідивши письмові докази по справі, наданий відзив, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, Наказом №659-К від 23.09.2020 [PERSON] прийнято на роботу на посаду першого заступника начальника команди ВОХОР Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» (далі - ПАТ «НТК «Електронприлад», відповідач) з 25.09.2020 з посадовим окладом 8 200,00 грн. 25.11.2020 позивачем складено заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із невиплатою відповідачем заробітної плати. У відповідності до Наказу в.о. генерального директора ПАТ «НТК «Електронприлад» Яцка Л.Л. від 25.11.2020 за №850-К з 26.11.2020 позивача звільнено з посади за власним бажанням, у зв`язку із порушенням роботодавцем вимог законодавства про працю (порушення термінів виплати заробітної плати) за ст. 38 КЗпП України. У день звільнення позивача відповідачем розрахунку з ним проведено не було. 02.12.2020 позивач звернувся до Державної служби України з питань праці з листом про проведення перевірки відносно ПАТ «НТК «Електронприлад» та вирішення питання про нарахування та виплату йому заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки а також вихідної допомоги. 16.12.2020 відповідачем було сплачено [PERSON] заробітну плату за жовтень 2020 року у розмірі 3 230,65 грн., що підтверджується платіжним дорученням №59531 від 16.12.2020, а 17.12.2020 - заробітну плату за листопад 2020 року у розмірі 6 857,56 грн., що платіжним дорученням №59039 від 17.12.2020. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Положеннямист.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За приписами ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За приписами ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений з 26.11.2020, однак у день звільнення працівника відповідачем не проведений розрахунок з ним. Остаточний розрахунок щодо виплати заробітної плати було проведено 17.12.2020. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі №6-144цс14, яка в порядку, визначеному ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. У пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 за №13«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 за №100, що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Відповідачем не наведено заперечень щодо розміру середньоденного заробітку позивача [PERSON] , наведеного у позовній заяві. Пунктом 8 Розділу ІV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. За період з 25.09.2020 по 26.11.2020 нараховується 44 робочих дні. Враховуючи те, що посадовий оклад позивача складає 8 200,00 грн., то середньоденна заробітна плата становить 372,73 грн. (8 200,00 грн. окладу ?2 = 16 400,00 грн. - усього за 2 місяці; 16 400 грн. ? 44 робочих дні = 372,73 грн. - середньоденна заробітна плата). Днем звільнення позивача є 26.11.2020, а днем фактичного розрахунку по заробітній платі є 17.12.2020. Даний період нараховує 16 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на мою користь, становить 5 963,68 грн. (372,73 грн. середньоденної заробітної плати ?16 робочих днів). Відомостей про те, за яких поважних причин з позивачем не було проведено відповідний розрахунок при звільненні, стороною відповідача надано не було. Тимчасова фінансова неспроможність відповідача своєчасній виплаті заборгованості по заробітній платі не виключає відповідальність відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реальних перешкод для проведення остаточного розрахунку при звільненні у відповідача не було. Отже, на підстав викладено, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2020 по 17.12.2020 у розмірі 5 963,68 грн. підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про виплату вихідної допомоги слід відзначити наступне. У відповідності до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Зважаючи на ту обставину, що позивач був звільнений з посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із порушенням роботодавцем вимог законодавства про працю (порушення термінів виплати заробітної плати), про що відповідач особисто зазначив у наказі про звільнення від 25.11.2020 за №850-К, так і у відповідному записі у трудовій книжці, суд вважає доведеною ту обставину, що позивач має право на виплату вихідної допомоги у розмірі не меншому, ніж встановлений законодавством. Посилання позивача на те, що позивач був повідомлений про складний фінансовий стан підприємства, не звільняє відповідача від належного виконання взятих на себе обов`язків як роботодавця. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 24 600,00 грн., що становить три розміри посадового окладу. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved