Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім неї у вказаному житловому будинку зареєстрований також її колишній чоловік відповідач [PERSON] , шлюб із яким розірвано Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2018 року. При цьому, впродовж останніх двох років, а саме з 2017 року відповідач не проживає у вказаному житлі, його речі та інше майно у будинку відсутні, жодної участі в оплаті комунальних послуг він не приймає. Разом із цим, позивач вказує, що реєстрація відповідача у належному їй на праві власності житловому будинку порушує її права як власника даного житла. Посилаючись на наведене просила позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Істеревич А.З. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] не подавав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За положеннями ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Судом установлено: Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 29 серпня 2013 року Реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області, індексний номер 8678868, житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] . Вказане стверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 серпня 2013 року, індексний номер витягу 8678933. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №817 виданої 08 серпня 2018 року, за відомостями Великоглибочецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] , [INFO] зареєстрований по [ADDRESS] з 04 червня 2014 року по теперішній час. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Актом опитування свідків від 08 серпня 2018 року складеним в присутності сільського голови Зарівної Н.І. та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] стверджується, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] але не проживає протягом двох років, про що стверджують свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що є сусідкою позивачки [PERSON] , відповідача [PERSON] у належному [PERSON] житловому будинку не бачила протягом двох з половиною років, інформація про його місце проживання їй не відома. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає неподалік позивачки [PERSON] , колишній чоловік позивачки [PERSON] понад два роки не проживає по [ADDRESS] Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першої статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, таких домовленостей між сторонами спору не існувало. У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. З урахуванням того, що позивач - власник квартири, а відповідач її колишній чоловік (колишній член сім`ї власника житлового приміщення), який був зареєстрований у цій квартирі, слід застосувати положення ст.405 ЦК України. Наведена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема з позицією, викладеною у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 509/1916/16-ц. Судом установлено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у житловому будинку [ADDRESS] на протязі двох років не проживає у вказаному помешканні, його речі та майно там відсутні, участі у сплаті комунальних послуг з утримання квартири не приймає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів на спростування викладених у позові обставин стороною відповідача суду не надано. Також, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved