Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі з 14.12.2005 року по 09.12.2008 року, був прийнятий учнем гірничого робочого по ремонту гірничих виробок підземним, згодом переведений гірничим робочим по ремонту гірничих виробок підземним з повним робочим днем в шахті. З 21.11.2011 року по 04.10.2014 року працював гірничим робочим по ремонту гірничих виробок підземним з повним робочим днем в шахті. З 26.07.2017 року працював гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті, з 22.09.2017 року переведений на посаду виконуючого обов'язки помічника начальника дільниці підземного з повним робочим днем в шахті, згодом - заступником начальника дільниці та з 30 грудня 2017 року - начальником дільниці підземним з повним робочим днем в шахті. 17.05.2018 року був звільнений за ст. 40 п.2 КЗпП України у зв'язку з виявленням невідповідності займаній посаді за станом здоров'я (а.с.8-11). 22.01.2018 року позивача було травмовано на підприємстві під час виконання трудових обов'язків. За даним фактом 05 травня 2018 було складено акт №27 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1, затверджений 07.05.2018 року начальником Головного управління Держпраці у Донецькій області Шубіним В.П. (а.с.18-33). По даному факту призначеною комісією було проведено спеціальне розслідування нещасного випадку (аварії), що стався 22.01.2018 року о 15год. 05хв., та складено Акт за формою Н-5 від 05.05.2018 року, який затверджено 07.05.2018 року начальником Головного управління Держпраці у Донецькій області Шубіним В.П. (а.с.34-47). Зазначеним актом були встановлені обставини, за яких стався нещасний випадок з кількістю потерпілих - вісім працівників, серед яких позивач [PERSON], і в п.4.1 причинами нещасного випадку визнано незадовільний стан виробничого середовища (перевищення гранично допустимого рівня та шкідливих виробничих факторів). В пункті 6 акту зазначено, що комісія зі спеціального розслідування групового нещасного випадку не встановила осіб дія або бездіяльність яких привели до даного групового нещасного випадку у зв'язку з неможливістю визначити безпосереднє джерело займання. Згідно виписки із історії хвороби №690 позивач з 22.01.2018 року по 06.02.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальній медичній установі «Міська лікарня №3» м. Краматорська, де йому було встановлено діагноз: опік полум'ям вибуху І-ІІА ступеню обличчя, шиї, спини, обох рук на площі 14%. Опікова хвороба в стадії реконвалесценції. Термоінгаляційна травма, опік верхніх дихальних шляхів І ступеню. Отруєння частини чадним газом внаслідок виробничої травми 22.01.2018 року (а.с.12). З 28.03.2018 року по 06.04.2018 року проходив лікування у стаціонарі неврологічного відділення Покровської ЦРЛ, йому було встановлено наступний діагноз: опік полум'ям вибуху І-ІА ступеню обличчя, шиї, спини, обох рук на площі 14%. Опіковий шок середнього ступеню тяжкості. Термоінгаляційна травма, опік верхніх дихальних шляхів І ступеню. Отруєння чадним газом з наслідками: токсико-гіпоксична енцефалопатія із вегетативно-судинною дистонією по гіпертонічному типу із судинними кризами, зі стійкою цефалгією, вестибулоатаксією, антено-депресивним синдромом, мнестичними порушеннями внаслідок виробничої травми 22.01.2018 року (а.с.14). Згідно довідки Міжрайонної МСЕК м.Покровська про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 17.05.2018 року [PERSON] встановлена третя група інвалідності на строк до 1 червня 2019 року, причина інвалідності - трудове каліцтво, огляд проведено вперше. Ступінь втрати працездатності у відсотках складає 45%. Потребує в медикаментозному лікуванні та санаторно-курортному лікуванні за наслідками трудового каліцтва (а.с.48). Після проходження МСЕК позивач й до теперішнього часу продовжує лікування за наслідками виробничої травми. Вина відповідача підтверджується Актами про нещасний випадок та розслідування нещасного випадку за формами Н-1 та Н-5 відповідно. Згідно яких, причинами нещасного випадку є незадовільний стан виробничого середовища (перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих виробничих факторів) (а.с.18-33, 34-47). Відповідно до ст.ст.1, 3 ст. 43, ч. 1 та 2 ст. 46 Конституції України Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість діяльності якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, наданими в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв'язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обов'язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов'язків. Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обов'язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі. Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже нема необхідністі встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють моральні та фізичні страждання. В рішенні Конституційного Суду України зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов'язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці. Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Також роботодавець здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва,використання засобів колективного та індивідуального захисту, виконання робіт відповідно до вимог з охорони праці, та несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Суд вважає, що саме діями відповідача спричинені моральні страждання, пов`язані із нещасним випадком на виробництві, який є прямим наслідком небезпечних умов праці на підприємстві відповідача. Відповідно до договору про добровільну компенсацію моральної шкоди, спричиненої здоров'ю внаслідок нещасного випадку на виробництві від 28.03.2018 року, укладеного між ПАТ «ШУ «Покровське» та [PERSON], підприємство зобов'язалось добровільно та частково компенсувати моральну шкоду, спричинену нещасним випадком 22.01.2018р., в розмірі 25 000 гривень (а.с.78). Згідно до умов даного договору моральну шкоду позивачу було компенсовано частково, що не позбавляє права позивача звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, часткову компенсацію моральної шкоди. Також, для визначення розміру відшкодування моральної шкоди, визначальним є необхідність у медикаментозному лікуванні позивача, якому для відновлення стану здоров'я потрібен певний час та грошові кошти. Позивач достатньо аргументував у позовній заяві моральні страждання, які спричинені йому внаслідок нещасного випадку на виробництві. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі, довідки МСЕК, медичними документами. Сам факт ушкодження здоров'я, що призвело до втрати працездатності, свідчить про наявність моральних страждань. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 20000 гривень. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 6 ст.141 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, становить 704,80 грн. 21.06.2018 року між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання юридичної допомоги, згідно якого адвокат останнього взяв на себе обов'язки з надання допомоги з питань підготовки документів та представництво інтересів клієнта у Красноармійському міськрайонному суді Донецької області у справі про стягнення моральної шкоди, з усіма правами, наданими позивачу. Відповідно до п.4.1. договору за роботу, яка буде виконана адвокатом у суді, за складання позову позивач виплачує гонорар не пізніше 21.06.2018 року, сума якого складає 2000грн. (а.с.57). Представником позивача надано довідку на підтвердження сплаченої позивачем суми за надання правової допомоги із складання цивільного позову та представленню його інтересів в загальній сумі 2000грн. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що суд задовольняє позовні вимоги частково, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 200грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial