Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.06.1990 р. №40 та Державного акта на право приватної власності на землю від 26 липня 1993 р. недійсними. Після уточнення позовних вимог остаточно просила про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.06.1990 р. №40 та Державного акта на право приватної власності на землю від 26 липня 1993 р. недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] належав житловий будинок по вул.Шевченка, 41 а, в с.Прибужжя Доманівського району Миколаївської області. Будинок нею успадкований після смерті її чоловіка [PERSON], який помер у 1987 р. Позивач є матір'ю трьох дітей: [PERSON] - відповідача у справі, [PERSON], [PERSON] 15 червня 1990 р. позивач [PERSON] разом зі своїм сином прийшла до сільської ради, щоб скласти заповіт на ім'я [PERSON]. Підписуючи в сільській раді документи, позивач була переконана, що підписала заповіт, так як у цьому її запевнили відповідачі. Після підписання документів їй не був виданий на руки примірник заповіту з посиланням на те, що він залишатиметься в сільській раді. З 27.05.1980 р. по 30.01.2010 р. [PERSON] проживала у будинку по вул.Шевченка, 41 а, в с.Прибужжя Доманівського району. З указаного будинку вона переїхала до будинку дочки [PERSON] через те, що її морально пригнічував син [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Прибузької сільської ради №26 від 19.07.1993 р. [PERSON] для обслуговування житлового будинку виділена земельна ділянка, а згодом 26 липня 1993 р. виданий державний акт на право приватної власності на землю. Позивач вважає недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку. Зважаючи на те, що державний акт на землю виданий [PERSON] для обслуговування саме цього будинку, тобто позовна вимога є похідною, то він також підлягає визнанню недійсним. Після неодноразового уточнення позовних вимог в остаточному обґрунтуванні підстав недійсності правочину позивач посилалася на вчинення угоди внаслідок обману, оскільки її обманули, давши підписати замість заповіту оспорюваний договір купівлі-продажу. Угода, на думку позивача, має бути визнана недійсною у відповідності з вимогами ст.57 ЦК Української РСР. У договорі зазначено про продаж будинку за 8 500 рублів, проте вона кошти не отримувала, взагалі наміру відчужувати будинок не мала. Також, на її думку, на недійсність угоди вказує наявність у договорі двох дат його укладення, що свідчить про попередню злочинну змову відповідачів щодо заволодіння її будинком. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №12014150210000408, порушеному за заявою позивача за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, були виявлені виправлення у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету від 1990 р. стосовно імені особи, відносно якої вони вчинені, ім'я виправлене на Василь, хоча дані документу, пред'явленого для посвідчення особи, відповідають паспорту дружини відповідача [PERSON] Ці виправлення також, на переконання позивача та її представника, вказують на недійсність угоди. Вищезазначене кримінальне провадження закрите за відсутністю складу злочину. Указані вище обставини свідчать про існування наявного обману зі сторони відповідачів, нелюдське моральне поводження та відсутність поваги до позивача, що є підставами для задоволення позову. Про порушення свого права позивач дізналася лише у 2014 р. у зв'язку з чим просить поновити їй строк звернення до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила про повернення їй житлового будинку. Суду пояснила, що у 1990 р. вона разом зі своїм сином [PERSON] та його дружиною [PERSON] пішла до Прибузької сільської ради, щоб скласти заповіт на ім'я сина [PERSON], якому хотіла заповісти житловий будинок. Саме синові вона бажала заповісти будинок, так як у двох її дочок були будинки. [PERSON] перед цим казав їй, що має намір купити будинок, тому вона сказала йому, що навіщо він буде купувати будинок, коли вона може зробити йому купівлю. У сільській раді вона підписала без окулярів вже готові документи, не читаючи їх, другий примірник їй не дали. Документи підписала, щоб син не купляв хату. Ніякі гроші за будинок їй не давали. Пояснити суду причини, з яких для складання заповіту вона пішла до сільської ради з сином та невісткою, позивач [PERSON] не змогла. Про те, що будинок їй не належить вона дізналася у 2010 р., коли працівник сільської ради [PERSON] прийшла з документами на її виписку зі спірного житлового та приписку в будинку дочки [PERSON] Позивач свого часу працювала у дитсадку поваром, має освіту 7 класів. До правоохоронних органів з заявами самостійно вона не зверталася та нікого про це не просила. Живучи у сина, її не ображали, проте невістка у 1990 р. після повернення з сільської ради після підписання документів вказала на те, що вона має піти жити до будь-якої з дочок. Син її не ображав, проте він не приділяє їй належної уваги. Представник позивача [PERSON] також підтримала позовні вимоги, посилаючись на те, що при укладенні договору купівлі-продажу позивача [PERSON] було введено в оману. Договір укладений внаслідок обману може бути визнаний недійсним за рішенням суду, про що вона і просила суд. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, заперечували проти його задоволення через безпідставність позовних вимог. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] пояснив, що у 1990 р. він мав намір узяти кредит для купівлі будинку, про це було відомо його матері [PERSON] У 1990 р. він разом з матір'ю пішли до сільської ради для укладення саме договору купівлі-продажу житлового будинку, про заповіт мова не йшлася. Мати знала, що підписує саме договір купівлі-продажу. За цим договором за домовленістю між ним та [PERSON] кошти насправді не передавалися. Питання недійсності договору почала ініціювати не мати, а її онук та його племінник [PERSON] Мати він ніколи з будинку не виганяв, будь-яких неправомірних дій по відношенню до неї не вчиняв. Більш того, навіть після переходу матері жити до сестри [PERSON] за необхідності він надає їй допомогу: возив до лікарні. Представник відповідача [PERSON] в обґрунтування заперечень проти позовних вимог позивача посилалася на те, що позивач [PERSON], підписуючи договір купівлі-продажу житлового будинку, добре розуміла: які документи підписує, оскільки є освіченою (має освіту 7 класів, а тому може читати та писати); у судовому засіданні, маючи повних 91 рік, без окулярів підписувала уточнені позовні заяви; підписуючи договір купівлі-продажу, свій підпис позивач ставила саме навпроти запису продавець, а тому не могла не розуміти, що підписує не заповіт, а саме договір купівлі-продажу. Жодних доказів на неправомірну поведінку сина по відношенню до позивача [PERSON] суду не надала. Оспорюваний договір купівлі-продажу, на думку представника, відповідав чинному на момент його укладення законодавству, а тому позовні вимоги є безпідставними. Представник Прибузької сільської ради Прибузький сільський голова [PERSON] також позов не визнав, заперечував проти його задоволення. При цьому посилався на недоведеність позивачем у діях працівників сільської ради допущення порушень при укладанні договору, які можуть свідчити про недійсність договору. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Виходячи з положень ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до положень абз.3 п.2 Постанови Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За такого застосуванню при вирішенні даного спору підлягають положення ЦК Української РСР та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (далі - Постанова). У відповідності до положень п.2 Постанови угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У позовній заяві позивач та її представник, як на підставу недійсності угоди, посилається на наявність підстав для визнання її недійсною, визначених у ст.57 ЦК Української РСР, а саме укладення її внаслідок обману. Згідно ч.1 ст.57 ЦК Української РСР (в редакції на час укладення спірної угоди) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Пунктом 12 Постанови передбачено, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу учасника угоди або його близьких з метою спонукання його до укладення угоди. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Погроза може бути підставою для визнання угоди недійсною, коли з обставин, які мали місце на момент укладення угоди, були підстави вважати, що відмова учасника угоди від її укладення могла спричинити шкоду його законним інтересам. У ході судового розгляду судом встановлено, що 09.06.1990 р. між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений заступником голови Прибузької сільської ради [PERSON] 09.06.1990 р., зареєстрований в реєстрі за №40 та скріплений печаткою сільської ради, що відповідало вимогам чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої Наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.76 р за №1/5. З пояснень [PERSON], [PERSON], свідка [PERSON] суд встановив, що до сільської ради для укладення угоди [PERSON] прийшла з власної волі. У ході огляду в судовому засіданні наданого відповідачем [PERSON] оригіналу договору купівлі-продажу, копія якого є в матеріалах справи, встановлено, що 15.06.1990 р. [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок, належний [PERSON] на підставі записів у погосподарських книгах сільської Ради за 8 500 рублів, які [PERSON] сплатив [PERSON] Вказаний договір напроти напису продавець підписаний від імені [PERSON], що остання не заперечувала в судовому засіданні. З порівняних оригіналу договору та наданого позивачем дублікату договору вбачається їх ідентичність за змістом. З досліджених у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження (а.с.26-30) вбачається, що у журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету за 1990 р. у записі під №40 від 09.06.1990 р. має місце виправлення в імені учасника нотаріально посвідченого правочину: ім'я виправлене на [PERSON]. У 9 графі (розписка про одержання нотаріально оформленого документа) вказаного журналу (а.с.28 кримінального провадження) вбачається підпис [PERSON] напроти записів про продаж саме нею житлового будинку. Оригінал договору не має жодних видимих виправлень, підчисток тощо, його достовірність ніким зі сторін не оспорена. З урахуванням відсутності будь-яких виправлень у самому договорі суд приходить до висновку, що розбіжність у датах, зазначених у ньому, а саме: зазначенні датою складання 15 червня 1990 р., а датою посвідчення 09 червня 1990 р., свідчить ні про що інше, як допущення секретарем Галушко Л.В. описки, а не зловмисної домовленості між відповідачем [PERSON] та працівником сільської ради. У позові та в ході судового розгляду представник позивача [PERSON] звертала увагу суду на зазначені виправлення як доказ обману по відношенню до позивача при укладенні договору. Вказані ствердження представника не заслуговують на увагу через наступне. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що саме вона посвідчувала договір купівлі-продажу між [PERSON]. Посвідчення договору відбувалося з дотриманням чинного на той час законодавства. Усіх подробиць через сплин часу вона не пам'ятає, проте стверджувала, що договір вона особисто після його складення зачитала сторонам. [PERSON] знала, що укладає саме договір купівлі-продажу, про заповіт мова не йшлася. Крім того, при посвідченні нею заповітів присутніми могли бути лише вона та заповідач, при сторонніх особах вона заповіти не посвідчувала. Передачі коштів між учасниками угоди у її присутності не було, зазвичай кошти не передавалися у сільській раді, сторони між собою розраховувалися за її межами. З досліджених вищезазначених письмових матеріалів кримінального провадження, оригіналу договору купівлі-продажу, пояснень [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] 09.06.1990 р. підписала саме договір купівлі-продажу житлового будинку. Виправлення у журналі нотаріальних дій не спростовують висновки суду про добровільність укладення договору купівлі-продажу [PERSON], крім того, ці виправлення стосувалися покупця, а не продавця [PERSON], а тому жодним чином не свідчать про обман відносно неї. Посилання представника [PERSON] у позові та в судовому засіданні на те, що у спірному договорі купівлі-продажу відсутні будь-які позначки щодо існування документів, які підтверджують право власності позивачки на житловий будинок, є хибними та не є підтвердженням укладення угоди внаслідок обману в розумінні п.12 Постанови. В оригіналі договору міститься запис про те, що житловий будинок належить [PERSON] на підставі записів у погосподарських книгах сільської ради. Належність спірного житлового будинку на момент укладення угоди саме [PERSON] ніким з учасників не оспорювалася, тобто саме вона була власником житлового будинку та мала право ним розпоряджатися, в тому числі і продавати. За такого посилання представника позивача [PERSON] у позові про те, що наявність на руках у позивача оригіналу свідоцтва про право на спадщину вказує на недійсність угоди, не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги позивач та її представник обґрунтовували відповідно до ст.57 ЦК Української РСР. Наявність свідоцтва на руках з урахуванням встановленого в ході судового розгляду жодним чином не вказує на укладення угоди під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Не отримання коштів за угодою також не свідчить про укладення угоди внаслідок обману, оскільки такою була усна домовленість між учасниками угоди. Пояснення [PERSON] стосовно того, що вона підписала папери, не читаючи їхній зміст, не заслуговують на увагу та не свідчать про обман зі сторони відповідачів з огляду на те, що, підписавши у такий спосіб договір, позивач проявила власне недбальство, оскільки не була позбавлена можливості ознайомитися з договором, який підписує. Недбальство учасника правочину, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін угоди не є підставою для визнання правочину недійсним. Допитана у ході судового розгляду позивач [PERSON], [INFO], давала суду пояснення на запитання, добре розуміючи їх суть, нормально орієнтувалася в обстановці та в судовому засіданні. Такі дії позивача у ході судового розгляду справи та стан її здоров'я дають суду підстави вважати, що на момент укладання договору купівлі-продажу у 1990 р., коли позивачеві було лише 65 років, вона не могла гірше сприймати події, ніж у 90 років, тобто при укладанні спірного договору вона добре усвідомлювала свої дії, а тому розуміла, яку саме угоду вона підписала з сином [PERSON] Вагомих та переконливих доказів стосовно наміру скласти заповіт, а не договір купівлі-продажу, ні позивач [PERSON] ні її представник [PERSON] суду не надали. Їхні усні пояснення у цій частині спростовуються поясненнями [PERSON], [PERSON], договором купівлі-продажу. Пояснення допитаних за клопотанням сторони позивача свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути визнані доказом обґрунтованості позовних вимог через наступне. Свідок [PERSON], дочка [PERSON], суду пояснила, що після смерті батька у 1987 р. між нею та братом [PERSON] склалися неприязні стосунки. Про існування договору купівлі-продажу житлового будинку їй стало відомо у 2014 р., коли вона вирішила приватизувати земельну ділянку. Фактично мати проживає разом з нею з 1998 р., так як допомагала глядіти її ([PERSON]) онука [PERSON]. Безпосередньо вона займалася у 2010 р. випискою матері з будинку, де проживає [PERSON], до себе. Дізнавшись про існування договору, вона запитала у матері, як вона могла продати братові хату, на що [PERSON] їй сказала, що вона підписувала заповіт. У своїх поясненнях свідок зауважувала, що вона ніколи не користувалася пільгами матері щодо сплати комунальних послуг на відміну від брата, який продовжував ними користуватися навіть після того, як мати у нього вже не жила. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у 1990 р. його баба [PERSON] пішла до сільської ради робити заповіт. Йому відомо про те, що його дядько [PERSON] мав брати кредит. У 2014 р. він разом зі своєю матір'ю [PERSON] пішли до сільської ради, щоб дізнатися, на якій підставі хата перейшла у власність до його дядька [PERSON], тоді і дізналися про укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] та почали звертатися з заявами до правоохоронних органів. Свідчення зазначених свідків суд оцінює критично та не бере до уваги як доказ, оскільки, по-перше, між свідками та відповідачем [PERSON] мають місце неприязні родинні стосунки, по-друге, вказані свідки не були присутніми при укладанні договору купівлі-продажу, а тому їхні ствердження про наміри [PERSON] скласти заповіт, а не договір купівлі-продажу, не є переконливими і відомі їм лише зі слів самої [PERSON], яка, як позивач, зацікавлена в результатах розгляду даної справи, як і вказані свідки. Крім цього, свідок [PERSON] стверджувала, що ніколи не користувалася пільгами матері з оплати комунальних послуг. Ці свідчення спростовані письмовими доказами, витребуваними судом у ході судового розгляду, а саме: за даними філії Доманівського району ПАТ Миколаївобленерго по особовому рахунку, відкритому на абонента [PERSON], у період з 01.02.2010 р. по 01.07.2015 р. відкрита пільга за користування електроенергією - Сім'я загиблого учасника ВВВ - 50% на [PERSON] За даними Вознесенського відділення регіональної газової компанії Миколаївгаз за особовим рахунком [PERSON] до 26.06.2015 р. була відкрита пільга зі сплати послуг за спожитий природний газ у розмірі 50% на ім'я [PERSON], як члена родини загиблого ветерана війни. Зважаючи на те, що свідок [PERSON] свідомо давала недостовірні пояснення суду, суд критично оцінює усі її свідчення та не бере до уваги як доказ. Не є спроможними посилання представника позивача [PERSON], як на доказ недійсності правочину, на матеріали кримінального провадження, а саме: копію протоколу засідання правління колгоспу від 20.04.1990 р. (а.с. 58 кримінального провадження), в якому затверджена заява [PERSON] про зміну розмірів присадибної ділянки у зв'язку з купівлею-продажем будинку [PERSON] [PERSON], та копію довідки про право особистої власності (а.с 65 кримінального провадження), в якій йдеться про надання набувачу [PERSON] в користування земельної ділянки розміром 0,14 га. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що згідно ч.1 ст.22 Земельного кодексу України (1990 р.) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Протокол зборів правління колгоспу, як і довідка, видана для пред'явлення до нотаріальної контори, на які посилалася представник [PERSON], не є документами, що посвідчують право власності на землю чи користування нею. Державний акт на право приватної власності на землю, передану для присадибної ділянки, розміром 0,10 га, виданий [PERSON], а не [PERSON] З досліджених доказів у справі суд виходить, що волевиявлення позивача на укладення угоди було вільним, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Позивач мала намір передати право власності на будинок синові [PERSON], самостійно підписала договір. Таким чином, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що стороною позивача при укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.06.1990 р. не доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Тобто, не доведені підстави визнання зазначеної угоди недійсною, визначені ст.57 ЦК Української РСР. Позовна вимога в частині визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю від 26.07.1993 р. серії МК №1299, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Прибузької сільської Ради народних депутатів №26 від 19.07.1993 р. на ім'я [PERSON], позивачем заявлена як похідна від позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку. Зважаючи на відсутність підстав для задоволення основної вимоги, не підлягає задоволенню і похідна вимога. Вимога в частині поновлення пропущеного строку для звернення до суду не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні позивач [PERSON] чітко вказувала суду на те, що про те, що хата їй не належить, їй було відомо у 2010 р., коли працівник сільської ради [PERSON] прийшла за місцем її проживання для підписання документів на виписку. Пояснення [PERSON] щодо обставин її виписки підтверджені поясненнями свідка [PERSON], яка пояснила суду, що дійсно взимку 2010 р. вона приходила додому до [PERSON], тобто до будинку її дочки [PERSON], в якому на той час вже проживала [PERSON], з приводу підписання останньою документів. [PERSON] розуміла зміст документів, що підписувала. Документи вона підписувала самостійно. Факт зняття з реєстрації позивача [PERSON] підтверджений письмовою довідкою про реєстрацію місця проживання за №2-13/1323 від 17.07.2017 р., з якої вбачається, що [PERSON] 30.01.2010 р. знята з реєстрації за адресою с.Прибужжя вул.Шевченка, 41 а, та зареєстрована [INFO]. Зазначені докази спростовують посилання у позові на те, що про наявність спірної угоди позивач дізналася лише у 2014 р. Той факт, що про наявність існування угоди родичам позивача: дочці [PERSON] та онуку [PERSON] стало відомо у 2014 р., не свідчить про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач про це знала ще у 2010 р. Крім цього, застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тобто відмови у позові, має місце у разі наявності підстав для задоволення позову, але закінчення строку. У разі відсутності підстав для задоволення позову підставою для відмови у позові є необґрунтованість позовних вимог. З урахуванням вищезазначеного позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Outcome: dismissed