Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] національного університету внутрішніх справ (далі ХНУВС) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України з 13 серпня 2012 року по 24 квітня 2018 року. Наказом ХНУВС від 10 серпня 2012 року № 319 о/с відповідача прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом ХНУВС з 13 серпня 2012 року та присвоєно звання, «рядовий міліції». Наказом ХНУВС від 26.08.2013 року № 376 його переведено на 2-й курс, а наказом ХНУВС від 28.08.2014 року № 406 переведено на 3-й курс. Наказом ХНУВС від 20.06.2015 року/№ 86 о/с відповідача відрахували зі складу курсантів та відкомандирували до ГУМВС України в Дніпропетровській області для подальшого проходження служби. Наказом ГУ НП в Дніпропетровській області від 23.04.2018 року № 110 о/с відповідача звільнено відповідно до ст. 77 ч. 1 п. 7 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). 01.09.2012 року на виконання вимог Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» та наказу МВС від 14 травня 2007 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України» між відповідачем, ХНУВС та ГУМВС України в Дніпропетровській області укладено тристоронній договір про підготовку фахівця, відповідно до пунктів 2.3.6, 3.2 та 4.4. якого відповідача повинен відшкодувати витрати, повязані з його утриманням в навчальному закладі. Згідно довідки-розрахунки витрат, ця сума складає 34541,82 грн. Листом від 04.05.2018 р. відповідач повідомлявся про необхідність відшкодування вказаних витрат, однак лист залишився без реагування, тому позивач просить стягнути з відповідача витрати, повязані з його утриманням в сумі 34541,82 грн. Ухвалою суду від 12 вересня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з'явилися. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 21,22). Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України, не повідомив причини неявки, відзиву не подав. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з такого. Як встановлено судом, 01 вересня 2012 року між [PERSON] національним університетом внутрішніх справ (Виконавець), Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області (Замовник) та рядовим міліції [PERSON] (Особа), на виконання\~вимог Закону\~України від\~20\~грудня 1990\~року №\~565-ХІІ\~«Про міліцію»\~та наказу\~МВС від\~14\~травня 2007\~року №\~150\~«Про затвердження\~Типового договору\~про підготовку\~фахівця у\~вищому навчальному\~закладі МВС\~України,було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 11-12 копія договору). Так, пунктом 2 договору Виконавець зобовязався забезпечити терористичну та практичну підготовку фахівця, створити умови для навчання особи, забезпечити Особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням, після закінчення навчання видати документ про освіту встановленого зразка та після відрахування Особи (закінчення навчання) затвердити розрахунок фактичних витрат на її підготовку за весь термін навчання. Особа зобовязувалась виконати в повному обсязі навчальну програму,сумлінно ставитися до навчання, оволодівати теоретичними знаннями, після закінчення навчання прибути до місця призначення та приступити до виконання службових обовязків та у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, повязані з утриманням в навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Наказом ХНУВС від 10 серпня 2012 року № 319 о/с [PERSON] прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом, присвоєно звання, «рядовий міліції» (а.с. 4 копія наказу). Наказом ХНУВС від 26 серпня 2013 року № 376 [PERSON] переведено на 2-й навчальний курс (а.с. 5 копія наказу), а наказом ХНУВС від 28 серпня 2014 року № 406 [PERSON] переведено на 3-й навчальний курс (а.с. 7-8 копія наказу). Наказом ХНУВС від 20 червня 2015 року № 86 відповідача відраховано зі складу курсантів та відкомандировано до ГУМВС України в Дніпропетровській області для подальшого проходження служби (а.с. 9 копія наказу). Наказом ГУ НП в Дніпропетровській області від 23 квітня 2018 року № 110 о/с, старшого лейтенанта поліції [PERSON] звільнено відповідно до ст. 77 ч. 1 п. 7 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с. 10 копія витягу з наказу). Відповідно до частин 3 та 4 договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України від 01.09.2012 р., серед підстав для відшкодування фактичних витрат на підготовку відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу та звільнення особи начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни. Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, повязаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням; перевезенням до місця щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Згідно наданих суду рахунків-фактур навчального закладу, сума витрат, повязаних з утриманням курсанта [PERSON], складає 34541,82 (а.с. 1319 копії довідок). Вказана сума відповідачем не спростована. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У відповідності до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 626 та частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За частиною 1 статті 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1762,00 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved