Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач, [PERSON],у січні 2014 року звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» та просила ухвалити рішення, яким змінити формулювання причини звільнення її з роботи , а саме : « …звільнена за власним бажанням» на «…догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною інвалідом» , посилаючись на те, що з 10.08.1977 року вона працювала на ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» на посаді монтажниці цеху №74. 14.01.1988 року рішенням адміністрації ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» та профкому ( протокол 39) та рішенням РЖК (протокол №5 від 24.02.1988 року) вона була поставлена на квартирний облік.04.05.1988 року у зв'язку з народженням третьої дитини вона була переведена на облік в чергу першочергового отримання житла як багатодітна сім'я ( протокол №13 від 15.06.1988 року). Станом на жовтень 2001 року вона виховувала чотирьох дітей. Один з них , а саме [PERSON], [INFO], інвалід дитинства, двоє інших до 14 років ).В березні 2000 року померла її мати і всі тяготи виховання дітей лягли на її плечі. Тому у листопаді 2001 року позивачка змушена була подати заяву про звільнення з ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» у зв'язку з погіршенням стану свого здоров'я та здоров'я старшої доньки , яка хвора на поствакцинальний енцефаліт . При написанні заяви про звільнення вона зазначила причину звільнення « по догляду за дитиною», однак представник відповідача вимусив її під тиском змінити зміст заяви, зазначивши причину звільнення «за власним бажанням». У лютому 2014 року позивач доповнила та змінила позовні вимоги, просила суд внести зміни до трудової книжки [NUMBER] [PERSON] та викласти у наступній редакції за ч.1 ст.38 КЗпП України « Догляд за дитиною до досягнення нею 14-ти річного віку або дитиною інвалідом». У зв'язку з тим, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці позивача стало перешкодою для відновлювання та постановки її на квартирний облік у Харківському Департаменту житлового господарства , вона змушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка підтримала первісну и уточнену позовну заяву, посилаючись на вказані вище обставини та просила поновити пропущений строк звернення до суду з позовом, посилаючись на незнання законів та необхідність постійного догляду за дитиною-інвалідом. Представник відповідача Омельченко І.В. у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що в жовтні 2001 року [PERSON] звернулась до адміністрації підприємства із заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням з 05.11.2001 року, після чого адміністрація заводу розглянула вказану заяву і дала згоду на її звільнення з 05.11.2001 року на підставі ст. 38 КЗпП України, про що було видано відповідний наказ, та 05.11.2001 року позивачка отримала трудову книжку, що підтверджується її підписом в особовій картці, а тому вимога позивачки щодо зміни формулювання причини звільнення є безпідставною та необґрунтованою, окрім того, зазначила , що [PERSON] пропущений без поважних причин строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України. Крім того, представник відповідача наполягала на тому, що позивач з аналогічним позовом вже зверталася до суду у 2013 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року,залишеного без змін ухвалою від 24 грудня 2013 року Апеляційним судом Харківської області та Ухвалою ВСС України від 27 лютого 2014 року у задоволенні позову їй було відмовлено. Тому вона вважає, що факти, на які посилається позивач, були вже встановлені судом, а тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився,був попереджений належним чином, що підтверджується розпискою, заяв про відкладення або слухання справи за його відсутність суду не надав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено , що наказом № 927/к від 10.08.1977 року [PERSON] прийнято на роботу до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» на посаду монтажниці 2 розряду в 74 цех. 17.05.1990 року наказом № 651/к від 04.05.1990 року [PERSON] було переведено з монтажниці цеху №74 підсобним працівником до БМУ Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко». Станом на жовтень 2001 року [PERSON] виховувала чотирьох дітей. Один з них , а саме [PERSON], [INFO], інвалід дитинства, двоє інших до 14 років (а.с.44-45). [INFO] року померла мати позивача, [PERSON], і, як пояснила позивач, всі тяготи виховання дітей лягли на її плечі. Стан хворої дочки, [PERSON], погіршилось, вона постійно кожний рік проходила стаціонарне лікування( а.с.23-42). Тому 05.11.2001 року [PERSON] звернулась до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» із письмовою заявою, що міститься в матеріалах справи, про звільнення її з 05.11.2001 року за власним бажанням ( а.с.46). Наказом за № 1500к від 08.11.2001 року [PERSON] звільнено з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та 05.11.2001 року була видана позивачеві трудова книжка (а.с.69,79). Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Статтею 235 КЗпП України передбачено , що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі . Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких , суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Відповідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено письмовими доказами [PERSON] звільнено наказом за № 1500к від 08.11.2001 року, видано трудову книжку позивачеві 05.11.2001 року , а позивачка звернулась до суду з даним позовом у січні 2014 року, тобто через 13 років після її звільнення, що свідчить про те, що вона погоджувалась з наказом, не оскаржувала його та, як сама позивач пояснила у судовому засіданні, вона звернулась до суду зі вказаним позовом тільки тому, що формулювання причин звільнення, яке було вказано відповідачем у її трудовій книжці, перешкоджає їй відновлюванню постановки її на квартирний облік для отримання житла. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі ,що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи позивач у 2013 року зверталась до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року у задоволенні позову їй було відмовлено. Ухвалою від 24 грудня 2013 року Апеляційним судом Харківської області та ухвалою ВСС України від 27 лютого 2014 року рішення районного суду залишено без змін, тому набрало законної сили, оскільки на цей час не скасовано та не змінено. Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2013 року ( а.с.55) судом були встановлені обставини звільнення [PERSON] з ДП «Харківський приладобудівний завод» ім.. Т.Г. Шевченко наказом №1500к від 08.11.2001 року саме за власним бажанням на підставі поданої нею 05.11.2001 року заяви. Доказів наявності тиску на неї з боку адміністрації щодо зазначення підстав звільнення , а також звільнення її зразу ж після подання заяви , а не через два тижні, позивачем при подачі нового позову та при його розгляді надано суду не було. Тому суд вважає, що вказані обставини були вже встановлені Апеляційним судом Харківської області та доказуванню не підлягають. Враховуючи вищевказані досліджені у судовому засіданні докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed