Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» (далі ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР») звернувся до суду з вказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнив, зазначивши, що позивачем з 01.07.2013 р. розпочато функції з управління та надання послуг з утримання будинку, споруди та групи будинків та споруд, обєктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях Довгинцівського району м. Кривого Рогу, в тому числі по вул. Приозерна, буд. 21. Позивачем було надано, відповідачами спожито послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.07.2013 р. по 01.01.2017 р. на суму 8743 грн. 86 коп. Станом на 01.01.2018 р. відповідачі не уклали договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій з позивачем, що є порушення норм чинного законодавства та в порушення вимог ст. 162 ЖК України не сплачували позивачу вартість спожитих житлово-комунальних послуг, в звязку з судом за заявою позивача було видано судовий наказ, який ухвалою суду від 12.01.2018 р. скасовано. Приймаючи до уваги строк позовної давності, просить стягнути з відповідачів суму заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01.01.2014 р. по 01.01.2017 р. в сумі 6881 грн. 48 коп., суму інфляції в розмірі 3190 грн. 01 коп. та 3% річних в розмірі 332 грн. 36 коп. Ухвалою суду від 08 травня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на задоволенні позову наполягала з підстав, викладених в уточненому позові вказавши, що остання проплата відбулася в січні 2014 р. в сумі 450 грн., що свідчить про визнання відповідачем [PERSON] обовязку сплачувати за послуги. Крім того, позивачем підготовлено було договори про надання послуг, однак відповідачі ухилилися від його укладення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивач обслуговує при домову територію лише з 01.07.2017 р., тому не зрозуміло, чому просить стягнути заборгованість з 01.07.2013 р. Крім того, ТзОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» звернулося до суду з вказаною вимогою з порушенням строків позовної давності. Крім того, він з 2008 року проживає за іншою адресою, що підтверджується наданим актом з місця проживання, тому оскільки він не отримував вказані позивачем послуги, то не зобовязаний сплачувати за них. Правовідносини між сторонами ґрунтуються виключно на договірних засадах, однак позивач не звертався до нього з пропозицією чи вимогою щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг. Крім того, до заяви не додано жодних актів взаєморахунків платежів за підписом обох сторін позивача та відповідача, а додано лише довідку стану особистого рахунку боржника. Тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (до 02.01.2018 р.) зареєстровані за адресою: [INFO] та є споживачами житлово-комунальних послуг які надаються ТзОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» (а.с. 27-32 відомості). Згідно ст. 162 Житлового кодексу України, плата за користування житловим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строк внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату ї плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ( надалі за текстом Закон України № 2189-VIII) , споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу. Згідно зі статтею 13 Закону України № 2189-VIII, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Порядок користування приміщеннями, а також утримання житлових будинків визначається Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 в редакції від 14.01.2009 року і ст. ст. 20, 21 Закону України від 24.06.2004р. «Про житлово-комунальні послуги» відповідно до яких власник або споживач, зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та інше. Відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. № 1875-IV, споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п.5 ч.3 ст. 20 Закону). Матеріалами справи підтверджено, що в період з 01.01.2014 р. по 01.01.2017 р. відповідачам за адресою: [ADDRESS], позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, плата за надання яких нараховувалася за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до даних інформації про стан особового рахунку № 13100341033, відкритого на імя [PERSON], в період з 01.01.2014 р. по 01.01.2017 р. відповідачами здійснювалася оплата за отримані житлово-комунальні послуги не в повному обсязі, що й призвело до утворення заборгованості в сумі 6881 грн. 48 коп. (а.с. 11-12). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 156 ЖК України покладає на членів сім'ї власника будинку (квартири) обовязок дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири) та брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України № 2189-VIII , зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов'язані вносити плату за їх використання. Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України № 2189-VIII передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а пунктом 5 частини 3 тієї ж статі Закону передбачений обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.(пункт 3 ст. 9 Закону України № 2189-VIII) Споживач має право: на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об'єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг( пункт 6 ч. 1 статті 7 Закону України № 2189-VIII). Отже, зареєстрована особа несе солідарну відповідальність за зобовязаннями з оплати житлово-комунальних послуг, і тільки за\~умов належного\~оформлення тимчасової\~відсутності має право не сплачувати за комунальні послуги. Відповідно ч.1 ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тому з огляду на зазначене та відсутність в матеріалах справи доказів належного оформлення тимчасової відсутності відповідача [PERSON], суд вважає правомірним нарахування на нього та стягнення заборгованості за надані послуги. Стосовно доводів про відсутність договору між сторонами про надання послуг, суд зазначає наступне. Так, статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Разом із тим відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих відповідачем житлово-комунальних послуг. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, проте послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території позивачем надавалися, а відповідачі їх приймали та частково оплачували. Відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для не стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачами. Оскільки між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», тощо, відповідачі мають зобов'язання перед позивачем по оплаті комунальних платежів. Вимога про застосування позовної давності задоволенню не підлягає з огляду на уточнені вимоги позивача, відповідно до яких він просить стягнути борг за період з 01.01.2014 р. по 01.01.2017 р., тобто в межах строку, передбаченого ст.. 257 ЦК України. Так, 12 січня 20018 року ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області судовий наказ від 06 лютого 2017 року, винесений за заявою ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» про стягнення з [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON] заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.07.2013 р. по 01.01.2017 р. в розмірі 8743,86 грн., інфляційних витрат в розмірі 4514,38 грн., 3% річних в сумі 452,74 грн. та судового збору в розмірі 800,00 грн. був скасований (а.с.6-7 копія ухвали). Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої 21статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Крім того, як вбачається з наданого суду розрахунку, відповідачами в січні 2014 року здійснено оплату в сумі 450 грн. (а.с.11), що свідчить про визнання обовязку сплати за отримані послуги. Що стосується надання позивачем первинної бухгалтерської документації та розрахунки витрат, акти чи інші документи, що підтверджують надання послуг, то відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, … також одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Зазначене не позбавляє права відповідачів, як споживачів послуг, отримати зазначену інформацію як в позасудовому порядку, так і в судовому засіданні шляхом витребування доказів, чого ними зроблено не було. Більш того, відповідачами в судовому засіданні не оспорювався факт ненадання чи неналежного надання позивачем житлово-комунальних послуг. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі зобов'язані проводити оплату наданих послуг, однак не виконували належним чином зобов'язання, заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги підлягає стягненню в примусовому порядку. Вказані в позові обставини відповідачами не спростовані. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов'язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11). Як зазначено в Аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві (лист Верховного Суду України від 01 липня 2014 року), вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов'язаннями, у яких, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України від 24 червня 2004 р. № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13). Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми в розмірі 332,36 грн. та інфляційних втрат в розмірі 3190,02 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості за період з 01.01.2014 року по 01.01.2017 року. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, на які відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов'язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1762,00 грн., сплачений ним при подачі заяви про видачу судового наказу (а.с.4) та позовної заяви до суду (а.с.3), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved