Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] звернулась до суду з позовом про розподіл особового рахунку квартири [ADDRESS] на два особових рахунки, з яких: за одним закріпити площу 18,70 кв.м. за позивачем, за другим на площу 14,50 кв.м. - за відповідачем [PERSON] та членами його родини [PERSON] , неповнолітніми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] , а саме: позивачу належить Ѕ частина квартири, а відповідачам - по ј частини квартири. Позивач зазначає, що спірна квартира має загальну площу 57,2 кв.м., житлову площу 33,2 кв.м. та складається з двох окремих кімнат 18,7 кв.м. та 14,5 кв.м., кухні 7,0 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридору 11,6 кв.м., 80 % заскленого балкону площею 2,2 кв.м. Позивач вказує, що у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] зареєстровано п`ять осіб: позивач, відповідач [PERSON] , третя особа [PERSON] та малолітні діти відповідача [PERSON] і третьої особи [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що малолітні діти відповідача та третьої особи проживали з нею у спірній квартирі разом до 01.10.2017 р. та займали окрему ізольовану кімнату площею 14,5 кв.м. Починаючи з 2017 року і по даний час ця кімната знаходиться під замком, доступу до неї у позивача не має. Позивач вказує, що вона є пенсіонером, отримує пенсію за віком у розмірі 3 875,80 грн., за опалення у січні 2019 року надійшов рахунок понад 2 000 грн., житлово-комунальні послуги в опалювальний період перевищують розмір її пенсії, що призводить до скрутного стану та унеможливлює сплату послуг. Запорукою відсутності заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги по квартирі є постійна фінансова допомога відповідача [PERSON] , яка є рідною донькою позивача та власником ј частки квартири, але не зареєстрована та не проживає там. Позивач зазначає, що вона змушена самостійно сплачувати нараховані послуги відповідно всіх зареєстрованих осіб у квартирі, хоча відповідач [PERSON] на протязі останніх двох років у квартирі не проживає. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 59-61). У відповідності ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Частини 2, 3 вказаної статті регламентують, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує ціну позову, значення справи для сторін. При цьому згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Таким чином, суд з урахуванням предмету спору, письмових доказів, вважає за доцільне проведення спрощеного позовного провадження у даній справі. Відповідачам ухвалою суду про відкриття провадження у справі був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами була прийнята поштовим відділенням для пересилання відповідачам і третій особі та відповідна кореспонденція повернута до суду із відмітками про закінчення встановленого строку зберігання. Відзив на позов відповідачами у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як убачається із доданих до позову документів, позивач є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] , а саме: на ј частку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1993 р. виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району - (а.с. 9) та на ј частку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2017 року, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-168 (а.с. 10). Відповідачам [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить по ј частці кожному квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1993 р. виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району - (а.с. 9). Отже, сторони по справі є співвласниками спірної квартири. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено також ст. 41 Конституції України, відповідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За нормою частини 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно технічного паспорту та поверхового плату квартири складеного Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.11.2019 року, квартира [ADDRESS] є двокімнатною, загальною площею 57,2кв.м., жилою площею 33,2кв.м. та складається з відокремлених кімнат площами 18,7кв.м. та 14,5кв.м., кухні площею 7,0кв.м., ванної кімнати - 2,0 кв.м., вбиральні - 1,2кв.м., коридору - 11,6кв.м., 80% заскленого балкону- 2,2кв.м. (а.с. 11-13). За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 09.01.2020 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] , відповідач [PERSON] у спірній квартирі не зареєстрована (а.с. 42, 43). Позивачем надано витяг з реєстру територіальної громади м. Києва станом на 19.10.2019 р., у якому зазначено, що у вищевказаній квартирі зареєстровано п`ять осіб, а саме: [INFO] , [INFO] , [INFO] , [INFO] , [INFO] (а.с. 15). Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] і члени його сім`ї: третя особа - дружина [PERSON] та малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у спірній квартирі, де займають кімнату площею 14,5 кв.м., проте фактично там не проживають з 2017 року по даний час, за житлово-комунальні послуги не сплачують, у зв`язку з чим позивач несе тягар утримання житла, в чому їй допомагала відповідач [PERSON] . У зв`язку з цим позивач просить розподілити особові рахунки квартири з оплати житлово-комунальних послуг у відповідності з порядком користування житловими кімнатами та часток кожного співвласника, на два окремих особових рахунка, при цьому на ім`я позивача оформити на кімнату площею 18,7 кв.м., яку вона займає, на ім`я відповідача [PERSON] оформити на кімнату площею 14,5 кв.м. На підтвердження позовних вимог позивачем надано: акт про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 21.10.2019 р., затверджений начальником ЖЕД-410, у якому зазначено про непроживання у квартирі сторін по справі сім`ї відповідача [PERSON] з 01.10.2017 р. (а.с. 16); рахунок-повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг станом на 01.02.2019 р. (а.с. 17); довідки про розмір пенсії позивача (а.с. 18, 19). Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 179 Житлового кодексу Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктами 10, 13 Правил користування приміщеннями жилих будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати. З матеріалів справи убачається, що між співвласниками квартири [ADDRESS] ні у добровільному порядку на підставі укладеного договору, ні у судовому порядку не визначений порядок користування належної їм квартири, що слугувало б підставою для розподілу оплати за надані житлово-комунальні послуги відповідно до фактично займаної сторонами площі квартири, або фактично спожиті житлово-комунальні послуги. Також суд звертає увагу, що питання поділу особового рахунку вирішується шляхом звернення особи із такою письмовою заявою до відповідного житлового органу з додатками про підтвердження права власності особи на частину квартири та документами щодо визначення порядку користування житлом. Суду не надано доказів того, що позивач зверталась у встановленому порядку із такою заявою для відкриття окремого особового рахунку та їй в цьому було відмовлено. З урахуванням наведеного звернення до суду з даним позовом є недоведеним та передчасним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, суд також приймає до уваги ті обставини, що співвідповідачем у справі зазначено [PERSON] , проте жодних вимог до неї не заявлено та не наведено порушення останньою прав позивача. Також позовні вимоги стосуються двох малолітніх дітей, яких не зазначено у статусі відповідачів, в інтересах яких діють їх законні представники. При вирішенні спору суд враховує викладені за схожих правовідносин правові позиції Верховного Суду у постановах від 11.12.2019 р. у справі № 199/1535/16-ц та від 20.01.2020 р. у справі № 711/8946/18. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу понесених позивачем судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed