Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у березні 2016 року до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 12 квітня 2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітнього сина: [PERSON], народження [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, постійні сварки та втрату взаємних почуттів. Шлюбні відносини між позивачем і відповідачем припиненні з січня 2015. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов та розірвати шлюб. Пояснила, що шлюбні відносини на цей час з відповідачем припинені, у кожного з них своє життя, подружжя один для одного вже тривалий час є чужими людьми. Не бачить у подальшому спільного з відповідачем подружнього життя. Відповідач у судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Пояснив, що вони з позивачем втратили почуття любові та взаєморозуміння одне одного, тому збереження сім'ї неможливе. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 12.05.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 19 (а.с.4). Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.8), спору про місце проживання якого у сторін не виникає. Спільне життя сторін не склалося у зв'язку з постійними суперечками та непорозуміннями, що призвело до припинення шлюбних відносин. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися з січня 2015 року. Факт припинення подружжям шлюбно-сімейних відносин не заперечується самими сторонами. Суд зазначає, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки обставини, викладені позивачем, свідчать про те, що у сторін відсутня вільна згода на перебування у шлюбі, почуття любові втрачене, збереження шлюбу, на думку суду, суперечитиме їх інтересам. Збереження шлюбу за відсутності згоди обох з подружжя є таким, що буде суперечити їх інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України. З огляду на те, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Відповідач у судовому засіданні про відновлення дошлюбного прізвища не заявила, тому після розірвання шлюбу має право надалі іменуватися прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved