Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що з 01.09.2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.10.2009 року шлюб між ними розірвано, дитину залишено на проживання з позивачем. З моменту розірвання шлюбу, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті дочки не приймає. Він також відмовляється надавати будь-яку фінансову допомогу у добровільному порядку, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. На даний час справа перебуває у провадженні Івано-Франківського міського суду. Відповідач не цікавиться життям дитини, про що свідчить також характеристика учениці 4-Б класу Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів [PERSON], в якій зазначено, що протягом навчального року дівчинку приводить до школи мама, яка займається вихованням дочки. Батько від початку навчального року в школі не з'являється, навчанням дитини не цікавиться. Окрім спільної з відповідачем доньки, позивач виховує ще двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що на сьогоднішній день планує поїздки за кордон, зокрема до Республіки Польща із своїми дітьми в період літніх та зимових канікул, з метою їх духовного та морального розвитку, знайомства з іноземною культурою, відвідування визначних пам'яток природи, архітектури та закладів дитячого дозвілля. Також зазначає, що нею заброньовано номер в готелі у Кракові (республіка Польща) в період літніх канікул з 12.08.2018 року по 26.08.2018 року, та у період зимових канікул з 05.01.2019 року по 15.01.2019 року. Однак позивач немає можливості виїхати за кордон разом із дітьми, у зв'язку з тим, що відповідач хоч і не відмовляється надати згоду на виїзд [PERSON] за кордон, проте і надати її ніяк не може ні зараз ні в найближчий час, оскільки уже протягом чотирьох років перебуває нелегально за кордоном, приїхати на Україну не планує, за місцем свого перебування офіційно завірити такий дозвіл не може, що в свою чергу не відповідає інтересам дитини. Іншого способу для захисту прав своєї дочки позивач не вбачає. На підставі наведеного просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України терміном 1 (один) рік з 11.08.2018 року по 11.08.2019 року до Республіки Польща [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER], без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, суду подала заяву, за змістом якої підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.10.2009 року розірвано (а.с.14,15). У шлюбі у них народилась дочка - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10), яка згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 30.10.2009 року, після розірвання шлюбу залишена на проживання з матір'ю. Позивач зазначає, що окрім неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у неї на вихованні та утриманні є ще двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.11,12). Також вказує, що відповідач не цікавиться життям дитини, про що додала копію характеристики учениці 4-Б класу Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 16 [PERSON], відповідно до змісту якої [PERSON] навчається з 1 вересня 2017 року в загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 16. [PERSON] - хороша учениця, добре вчиться, спокійна, врівноважена, розумна. Протягом навчального року дівчинку приводить до школи мама. Вона займається вихованням дочки, допомагає у навчанні. Від початку навчального року батько не з'являється в школі, навчанням дочки не цікавиться. Мати [PERSON] займається вихованням на належному рівні. Дівчинка доглянута, охайна, завжди готова до уроків (а.с.13). В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім'ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України ( 57-95-п ) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилалася на те, що на сьогоднішній день планує поїздки за кордон, зокрема до Республіки Польща із своїми дітьми в період літніх та зимових канікул, з метою їх духовного та морального розвитку, знайомства з іноземною культурою, відвідування визначних пам'яток природи, архітектури та закладів дитячого дозвілля. Також зазначає, що нею заброньовано номер в готелі у Кракові (Республіка Польща) в період літніх канікул з 12.08.2018 року по 26.08.2018 року, та у період зимових канікул з 05.01.2019 року по 15.01.2019 року, на підтвердження чого надано копії роздруківок підтвердження бронювання готелю, копії інформаційної довідки про парки розваг Польщі (а.с.16,17,18,19). Однак позивач немає можливості виїхати за кордон разом із дітьми, у зв'язку з тим, що відповідач хоч і не відмовляється надати згоду на виїзд [PERSON] за кордон, проте і надати її ніяк не може ні зараз ні в найближчий час, оскільки уже протягом чотирьох років перебуває нелегально за кордоном, приїхати на Україну не планує, за місцем свого перебування офіційно завірити такий дозвіл не може, що в свою чергу не відповідає інтересам дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги частково. Суд, не може погодитися із вимогою позивача, щодо надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька у різні періоди року, оскільки тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків. У статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзднеповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до абз.4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», та положень ст.. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дослідивши матеріали справи у їх сукупності, враховуючи вимоги позивача, які направлені на досягнення та реалізацію інтересів дитини, - оцінив доведені докази що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, п.п. 18, 19 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 231 від 31.03.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial