Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором №б/н від 30 липня 2011 року у розмірі 23803,91 гривень та судові витрати в сумі 1921,00 гривень станом на 01 вересня 2019 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30 липня 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 11000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала і як наслідок, станом на 01 вересня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 23803, 91 грн., яка складається з: 9458,64 грн - заборгованості за тілом кредиту; 5645,82 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 6349,34 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 740,40 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн - штраф (фіксована складова); 1109,71 - штраф (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не з`явився , але надав заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що в 2011 році вона звернулась із заявою про отримання кредитної картки до « ПриватБанку », де заповнила бланк заяви, на якому поставила свій підпис. У заяві відсоткова ставка кредиту та ліміт не зазначався. З Правилами та Умовами надання банківських послуг її працівники банку не ознайомлювали і вона їх не підписувала. Кошти з кредитної картки витрачала на лікування батька та погашала, поки мала роботу. В послідуючому банк самостійно знімав кошти з її картки на погашення кредиту. Дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 30 липня 2011 року [PERSON] заповнила бланк Заяву позичальника ( а.с.13). Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що [PERSON] систематично вносила кошти в рахунок погашення заборгованості, але не значними сумами, внаслідок чого станом на 01 вересня 2019 року утворилася заборгованістьу розмірі 23803, 91 грн, яка складається з: 9458,64 грн - заборгованості за тілом кредиту; 5645,82 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 6349,34 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 740 ,40 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн - штраф (фіксована складова); 1109,71 - штраф (процентна складова) (а.с.8-12). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Проте, наданий позивачем Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідачка була ознайомлена саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг. Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 14-131цс17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 (справ №342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т. д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник, при отриманні банківської карти. Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт, на які посилається позивач як на складову договору банківських послуг, укладеного 30 липня 2011 року з відповідачкою, стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, у тому числі платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід`ємності від заяви позичальника. У Заяві позичальника від 30 липня 2011 року процентна ставка за кредитним договором не зазначена. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. До того ж, у Заяві позичальника від 30 липня 2011 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, позивач просить стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, при цьому в порушення вимог ст.81 ЦПК України не зазначає в позовній заяві та не надає відповідних доказів на підтвердження того, коли і на підставі чого виникла така заборгованість в розмірі 5645,82 грн, та яким чином ці кошти були отримані відповідачкою, оскільки в Заяві позичальника відсутні умови та порядок збільшення тіла кредиту, а позивачем жодного належногодоказу на підтвердження отримання відповідачем коштів у збільшеному розмірі не надано. Крім того, збільшення розміру тіла кредиту на вищевказану суму тягне за собою перевищення ліміту за кредитною картою, що є недопустимим. За таких обставин, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми пені, штрафів та заборгованості за простроченим тілом кредиту. Водночас, враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідач повернула не в повному обсязі, суд вважає можливим стягнути з відповідача підтверджену розрахунком заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9458,64 грн. Оскільки позов задоволено частково, тому на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути понесені останнім та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 763,32 гривень .

Outcome: partial