Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.10.2009 року, за яким [PERSON] через [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 0,1000 га, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 268. Також позивач просить зобов'язати Головне управління Дежземагенства та Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Позов мотивовано тим, що згідно заповіту від 07 червня 2002 року [PERSON] заповів позивачу [PERSON] будинок, розташований на земельній ділянці по [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем майна померлого також є його дочка - [PERSON] Майно [PERSON] з 2006 року знаходилося під арештом та забороною на право його відчуження, проте [PERSON] через свого представника [PERSON] продала земельну ділянку за вище зазначеною адресою [PERSON] Та посилаючись на те, що спірним договором порушено її права, просила визнати його недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що договір укладений у відповідності до вимог закону та не порушує жодних прав позивача. Так, відповідачі зазначали про те, що земельна ділянка була набута спадкодавцем у порядку приватизації, вказане майно належить до спадкового майна, до якого позивач [PERSON] відношення не має. Крім того вказували на те, що будинку , розташованого в [ADDRESS] не існує. Відповідач [PERSON] також вказував на те, що він є добросовісним набувачем, а отже набути ним майно не може бути витребувано позивачем. Представник відповідача Головного управління Дежземагенства у м. Києв Шевчук О.П. в своїх запереченнях посилався на те, що відсутні правові підстави у управління самостійно вносити до земельного кадастру зміни щодо власників та користувачів земельних ділянок. При цьому з 01.01.2013р. управління здійснює лише державну реєстрацію земельних ділянок, а не прав на них. Крім того управлінням не порушувались права позивача, оскільки жодного звернення до нього з її боку не було. Представник Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, письмових заперечень по суті порушеного питання не подавав. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив заяву про розгляд справи за його відсутністю. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб які брали участь у справі, вивчивши надані сторонами додаткові докази про які зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2014 року , дійшов наступних висновків. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першоюстатті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншимактам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповіднодо яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язаніз його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Судом встановлено, що 23 жовтня 2009 року [PERSON] через представника [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку продала земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] [PERSON] , про що укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідач [PERSON] отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на підставі Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року у справі за позовом [PERSON] до Головного управління земельних ресурсів України Київської міської державної адміністрації, [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за законом, яким за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, розміром 0,1 га, яка розташована по [ADDRESS]. Ухвалою Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року рішення апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року скасовано, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2009 року залишено без змін, яким [PERSON] відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2010р., яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2010р., зобов'язано Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] виданий на ім'я [PERSON] і внести зазначені зміни до Державного земельного кадастру, у порядку повороту виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009р. За таких обставин є очевидним те, що правові наслідки, які випливали із Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року втрачені. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно заповіту, складеному 7 червня 2002 року [PERSON] будинок по [ADDRESS] та все майно у цьому будинку заповідано [PERSON] [PERSON] - донька [PERSON] має право на спадкування обов'язкової частки у майні померлого. Судом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, про що свідчить копія спадкової справи №336/2004. Також встановлено, що до моменту своєї смерті спадкодавець [PERSON] проживав та був зареєстрований у будинку [ADDRESS] Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Таким чином, позивачка в силу ч. 3 ст. 215 ЦК України і ст. 3 ЦПК України має право на оспорювання договору, оскільки право власності на земельну ділянку [PERSON] набула на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.09.2009 року, яке у подальшому було скасовано Ухвалою Верховного суду України. Окрім цього, судом встановлено, що згідно даних витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна складеного 17.06.2010 року станом на момент посвідчення приватним нотаріусом [PERSON] спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, був наявний арешт на вказану земельну ділянку, зареєстрований 25.05.2006 року на підставі постанови спеціалізованого слідчого відділу СУ ГУ МВС України в м. Києві від 18.05.2006 року, а також наявність заборони на відчуження, зареєстрованої 01.06.2006 року на підставі постанови Головного слідчого управління МВС України від 18.05.2006 . Відповідно до п. 47 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Мінюстом 03.03.2004 року № 20/5, яка діяла на момент посвідчення спірного договору, договори про відчуження або заставу майна (майнових прав) посвідчуються нотаріусом після перевірки відсутності заборони на відчуження або арешту за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. При цьому, порядок заповнення заяв та ведення Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на момент вчинення спірного договору був встановлений в Інструкції про порядок заповнення заяв та ведення Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.08.2004 року № 85/5. Між тим, третя особа приватний нотаріус [PERSON] не перевірив наявність заборони на відчуження або арешту земельної ділянки по [ADDRESS] за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у відповідності до п. 4, 5 Інструкції про порядок заповнення заяв та ведення Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.08.2004 року № 85/5. Ухвалою Верховного Суду України від 17 лютого 2010р. встановлено, що [PERSON] не набула права власності на спірну земельну ділянку у порядку спадкування, так як вона не була у встановленому законом порядку зареєстрована на праві власності за спадкоємцем [PERSON] Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Рішення, на підставі якого [PERSON] набула права власності на земельну ділянку, визнано незаконним та скасоване, зобов'язано судом скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, який підтверджував право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, тому остання не мала права на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка у визначеному законом порядку не передавалася у приватну власність. Таким чином, [PERSON] розпорядилася нерухомим майном, яке їй не належало, уклала договір купівлі-продажу, який не мала законних підстав вчинювати. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Позивачка є спадкоємцем [PERSON] відповідно до заповіту, складеного 7 червня 2002р., згідно якого спадкодавець заповів належний йому на праві власності будинок [ADDRESS] та все належне йому майно, що знаходиться у цьому будинку, позивачці. Позивачка у визначеному законом порядку прийняла спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину не оформлено у зв'язку із судовими спорами. На день вирішення даного спору зазначений вище заповіт недійсним не визнаний, позивачка не усунута від спадкування, тому є належним спадкоємцем. Частиною 2 ст. 120 ЗК України визначено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таким чином, продаж спірної земельної ділянки порушує права позивачки на користування земельною ділянкою, як спадкоємця, до якої перейшло право власності на будинок, який розташований на даній земельній ділянці, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Посилання відповідача [PERSON] на те, що він є добросовісним набувачем є безпідставним, так як позивачкою не заявлялися вимоги про витребування майна у добросовісного набувача. Даний позов заявлений позивачкою, як користувачем земельної ділянки, а не її власником, так як земельна ділянка у встановленому законом порядку у приватну власність не передавалася. За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача в частині визнання недійсним договір купівлі-продажу від 23.10.2009 року, за яким [PERSON] через [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 0,1000 га, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 268. Під час судового розгляду відповідач [PERSON] зазначила про те, що до часу своєї смерті спадкодавець [PERSON] проживав у будинку [ADDRESS]. Зазначене підтверджується і довідкою виданою Службою малоповерхової забудови Печерського району м. Києва, що знаходиться в спадковій справі. Отже , посилання на те, що станом на жовтень 2009 року земельна діялнка була вільна від забудови, не свідчить про відсутність у позивача права на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки як було встановлено в ході судового розгляду на момент прийняття спадщини , будинок знаходився на ділянці та відповідно був об'єктом спадкового майна згідно складеного [PERSON] заповіту. Державна реєстрація права власності [PERSON] на нерухоме майно у вигляді будинку [ADDRESS] була скасована саме за позовом [PERSON]. як власника ( в той період) земельної ділянки, який надав довідку про те, що ділянка вільна від забудови. В даному випадку Вишгородським районним судом Київської області при розгляді адміністративного позову [PERSON] до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було прийнято рішення 22 квітня 2010 року виходячи з наданих [PERSON] документів, без відома та без врахування інтересів позивача [PERSON], як спадкоємця померлого [PERSON] за заповітом. Згідно наданих представником позивача копій ухвал Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2012 року та 01 лютого 2013 року ,постанови про порушення кримінальних справ відносно [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.358, 190 КК України скасовані. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки Головне управління Держземагенство у м. Києві та Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві на час розгляду справи права позивача не порушили, а визнання недійсним договору є самостійною підставою для звернення до відповідних установ з метою скасування реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, позов в цій частині є передчасним, а тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial