Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 39 489,05 гривень та витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 921 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» та [PERSON] 11.12.2013 року на підставі кредитного договору № 25885186 видано кредит в сумі 35 902,52 грн. Зазначає, що відповідачка не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Станом на 23.07.2019 року заборгованість складає 39 489,05 грн., з яких 8 780,43 грн. - заборгованість за кредитом; 24 019,42 грн. - заборгованість за процентами; 4 714,35 грн. - заборгованість за комісією; 1 974,85 грн. - штрафні санкції. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутністю, проти заочного рішення не заперечує (а.с.107). Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Гуревич Р.Г. у судове засідання не з`явилися, разом з тим представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що п.п.1 п.1 Договору Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 12 355 грн., а не 35 902,52 грн., як вказує Банк, на умовах Договору, а позичальник зобов`язується використовувати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання Банком Позичальнику пакету послуг по видачі кредиту та повернути кредит банку в порядку та у строки, обумовлені цим договором. 31 травня 2018 року банк реалізував своє право згідно до ст.1050 ЦК України направив письмову вимогу (повідомлення) про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Відповідач з вимогами банку не погоджується. Як вказано вище за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців - з 11.12.2013 р. до 11.12.2016 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 11 грудня 2016 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами не пізніше останнього банківського дня поточною місяця шляхом перерахування процентів на поточний рахунок Кредитодавця. Починаючи з 11.12.2016 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, останні були розраховані у межах строку кредитування. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних відносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вбачається, що до суду із даним позовом Банк звернувся до суду у червні місяці 2019 року, тобто більше ніж через три роки після закінчення строку дії Договору. У зв`язку із цим позовні вимоги Банку про стягнення з відповідача заборгованості в відсотками, які нараховані після 11 грудня 2016 року задоволенню не підлягають як не обгрунтовані. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до роз`яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі № 10-70/0/4-13 від Про окремі питання застосування строків позовної давності» стосовно положень частини третьої статті 267 ЦК України у разі, якщо відповідач подав звернення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців. Відтак у межах строку кредитування по 11 грудня 2016 року відповідачка мала, зокрема повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця, згідно з графіком щомісячних розрахунків. Проте, відповідачка самостійно не здійснювала оплати за Договором, а усі утримання за цим договором здійснювались, як вже було вказано, шляхом самостійного списання Банком грошових коштів з рахунку відповідачки в автоматичному режимі. Тобто будь-яких дій, які б могли дати підстави вважати, що відповідачка визнала борг матеріали справи не містять, а автоматичне списання Банком грошових коштів з рахунку не може свідчити про переривання строку позовної давності (постанова Суду від 30 травня 2018 року по справі № 161/20278/14-ц). Більше того, матеріали справи містять письмову вимогу (повідомлення) від 31.05.2018 р. №781, яка була отримана відповідачкою у червні місяці 2018 р. Оскільки Банк звернувся до відповідача із даним позовом тільки у червні місяці 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності, то у зв`язку з цим я просить суд застосувати до даних позовних вимог наслідки спливу позовної давності, що передбачені положеннями ч.4 ст.267 ЦК України та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Що стосується вимог про стягнення грошових коштів про стягнення 4 714,35 грн. заборгованості за комісією та 1 974,85 грн. штрафних санкцій, то такі вимоги є необгрунтованими. Так, положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. У зв`язку із цим вимога Банку про стягнення із відповідача комісії в розмірі 4 714, 35 грн. є незаконною. Також відповідно до статті 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-УІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у редакції, чинній на момент розгляду справи в суді, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, суди повинні враховувати вимоги статі 2 Закону від 2 вересня 2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Вказане також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України від 13.03.2017р. у справі за№ 6-2879цс16. На вказане і звертав Національний банк України у своєму листі 27.10.2014 р. N 18-112/62138. Враховуючи зазначене просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі (а.с.57-62). Також представник відповідача в письмових поясненнях зазначив про те, що досудового врегулювання спору позивачем не здійснювалось і він не направляв претензій (вимог) щодо предмету спору відповідачу. Відповідач погоджується із вказаним та повідомляє суд, що не отримував від позивача жодної претензії (вимоги) про дострокове стягнення кредиту. У зв`язку із з цим обставина доказуванню не підлягає в силу положення ст.. 82 ЦПК України. Враховуючи наведене вище, беручи до уваги правову позицію постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, враховуючи недотримання позивачем встановленого обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, то можна дійти висновку про передчасність заявлених позовних вимог та відсутність правових підстав для його задоволення (а.с.130-134). На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у задоволенні позовних слід відмовити з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2013 року між ПАТ «ПУМБ» (який є правонаступником ЗАТ «ПУМБ») та [PERSON] укладено кредитний договір № 25885186 та видано кредит в сумі 12 355 грн. на умовах цього Договору позичальник зобов`язується використати за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання Банком позичальнику пакету послуг по видачі кредиту та повернути кредит Банку в порядку та у строки, обумовлені договором (п.1.1. договору). Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою і становить 12 %. Проценти сплачуються позичальником в порядку і на умовах, передбачених цим договором (п.1.3. договору). Кредит надається позичальникові строком на 36 місяців до 11.12.2016 року (п.1.5. договору). Відповідно до статуту АТ «Перший Український міжнародний банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ Банк «ПУМБ» за рішенням річних Загальних зборів акціонерів Банку (протокол №79 від 26 квітня 2018 року) (а.с. 35-39). У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором 31.05.2018 року банк направив письмову вимогу (повідомлення) [PERSON] за адресою її місця проживання з проханням погасити наявну заборгованість (арк.с.20-21). Відповідно до п.1.2 кредитного договору кредит надається позичальнику на споживчі потреби. Згідно витягу з рахунку [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 25885186 від 11.12.2013 року, станом на 08.08.2019 року становить 39 489,05 грн., яка складається з наступного: 8 780,43 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 24 019,42 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 4 714,35 грн. - прострочена заборгованість за комісією; 1 974,85 грн. - неустойка за порушення зобов`язань по кредиту (а.с.25). Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1-2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Таким чином, процесуальним законодавством встановлено вимоги, за умови дотримання яких докази є допустимими, при цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ч.1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. В обставинах викладених у позовній заяві, позивач стверджує про видачу кредиту [PERSON] в сумі 35 902,52 грн., однак на підставі кредитного договору № 25885186 від 11.12.2013 року відповідачу виданий кредит в розмірі 12 355 грн. Проте до суду не подано будь-якого іншого документу щоб підтверджували отримання відповідачем кредиту в розмірі 35 902,52 грн. Крім того, надана позивачем довідка про стан та історію заборгованості [PERSON] не може слугувати підтвердженням існування боргу, оскільки не є первинним документом, так як не відповідає вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: не зазначено посади осіб, відповідальних за здійснення такого розрахунку, відсутній особистий підпис та інші дані, які дають змогу ідентифікувати особу, що склала відповідну довідку. У якості доказів Банком надано до суду копію письмової вимоги направленої [PERSON] щодо зобов`язання повернути борг. У підтвердження направлення відповідачу даної вимоги до суду було надано копію Списку згрупованих поштових відправлень (а.с.20-21, 22), яка сформована самим банком, без підпису, печатки, не містить штампів відділення поштового зв`язку про їх відправлення. Тобто такий документ не може бути визнаний доказом надіслання відповідної письмової вимоги відповідачу. Отже, суд не приймає до уваги дані докази, оскільки, боржник вважається належним чином повідомлений про вимогу щодо усунення порушень за кредитним договором в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про усунення порушень за кредитним договором, а й доведено факт його вручення адресату під розписку. У пункті 6.7. кредитного договору передбачені підстави для дострокового повернення кредиту. Відповідно до п.4.2.2. Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення наданого кредиту у випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, а також при наявності інших обставин зазначених в п.3.6.7. цього Договору. Згідно з п.3.6.7. Банк набуває право вимагати від Позичальника дострокового повернення всього кредиту або частини кредиту разом із розрахунковими процентами , несплаченою сумою комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту, а Позичальник, відповідно, зобов`язаний виконати таку вимогу Банку при настанні будь-якої з подій, перелічених нижче, кожна з яких визнається істотним порушенням Позичальником умов цього Договору: 1) затримання сплати частини кредиту, комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту та/або процентів за користування кредитом не менше ніж на один календарний місяць; 2) виявлення такими, що не відповідають дійсності, документів та/або інформації, що були надані Позичальником банку з метою отримання кредиту за цим Договором; зокрема, виявлення Банком того, що паспорт Позичальника до укладення цього Договору було втрачено, викрадено чи іншим способом паспорт вибув з його володіння; 3) прийняття судом рішення про обмеження цивільної дієздатності Позичальника або визнання його недієздатним; 4) пред`явлення до будь-якого рахунку Позичальника, відкритого в Банку, розрахункових документів, що містять вимогу стягувача здійснити без погодження з Позичальником переказ визначеної суми коштів з поточного рахунку Позичальника на рахунок отримувача (платіжних вимог, інкасових доручень тощо), незалежно від суми коштів, що списуються, арешт будь-яких коштів на будь-яких рахунках Позичальника в Банку (зокрема на рахунках Позичальника, зазначених в цьому Договорі), виникнення податкової застави відносно активів Позичальника або накладення адміністративного арешту на будь-які активи Позичальника; 5) одержання Банком від інших фінансово-кредитних установ, інших кредиторів, державних органів влади негативної інформації про Позичальника, що свідчить про невиконання (неналежне виконання) Позичальником своїх зобов`язань перед третіми особами або про надання Позичальником недостовірної о сфальсифікованої інформації з метою отримання інших кредитів/позик, а також іншої інформації, що дає підстави сумніватись у належному виконанні Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором; 6) одержання Банком з будь яких джерел інформації щодо погіршення фінансового стану Позичальника, в тому числі через невиплату або зменшення виплати заробітної плати на підприємстві, де працює позичальник, або в зв`язку зі звільненням Позичальника, або у зв`язку зі звільненням Позичальника чи наміром щодо звільнення з місця роботи, чи іншої інформації, що дає підстави сумніватись в належному виконанні ним зобов`язань за цим Договором; 7) іншого істотного порушення умов цього Договору та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Згідно з п.3.6.8. зазначену в п.3.6.7. цього Договору вимогу Банку про дострокове повернення кредиту разом зі сплатою процентів за користування кредитом і несплаченої суми комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту Позичальник зобов`язаний виконати в строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня її отримання. Свої зобов`язання за договором [PERSON] належним чином, відповідно до умов договору і графіку не виконувала, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість за договором. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначено, «якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Наведені приписи дають підстави для висновку, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. …суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Встановлено, що 11 грудня 2013 року сторони уклали кредитний договір № 25885186 (предмет - кредит у розмірі 12 335 грн, мета кредитування - споживчі потреби) строком до 11 грудня 2016 року. Тому, враховуючи, що відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк повинен був попередньо направити боржнику письмову вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту, але доказів щодо отримання боржником вказаного повідомлення позивачем суду не надано. Позивач надав суду на підтвердження направлення вимоги відповідачу копію Списку згрупованих поштових відправлень, яка сформована самим банком, без підпису, печатки, не містить штампів відділення поштового зв`язку про їх відправлення, тобто такий документ не може бути визнаний доказом надіслання відповідної письмової вимоги відповідачу, тому враховуючи вищевикладене у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed