Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач АТ «ПУМБ» звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про виселення. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне. 13 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 5831164, за яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 90 000 дол. США зі сплатою 11, 50% річних строком до 13 листопада 2027 року для купівлі трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , у забезпечення виконання якого передав квартиру в іпотеку. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2012 року, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2014 року залишено без змін, звернуто стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості. У ході виконавчого провадження квартира була передана на реалізацію з прилюдних торгів, проте за відсутністю покупців реалізована не була, через що банком самостійно набуте право власності на останню, що підтверджується свідоцтвом від 19 жовтня 2017 року. Оскільки проживання та реєстрація відповідача перешкоджає банку реалізовувати право власності (вільно володіти та користуватися квартирою), самостійно відповідач помешкання не звільняє, позивач просить: виселити з кв. [ADDRESS] [PERSON] без надання іншого житлового приміщення зі зняттям із реєстраційного обліку; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн. Ухвалою суду від 22 січня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 24 червня 2019 року ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено, у якості співвідповідачів залучено [PERSON] , витребувано з Відділу ДРАЦС управління державної реєстрації ГТУЮ у Запорізькій області відомості щодо батьків [PERSON] , [INFO] .; витребувано з Державної фіскальної служби реєстраційний номер облікової картки платника податків [PERSON] , підготовче засідання відкладено. Ухвалою суду від 19 липня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, залучено у якості співвідповідача [PERSON] , в особі її законного представника [PERSON] , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спорту - Районну адміністрацію ЗМР по Комунарському району як орган опіки та піклування, зобов`язано останню надати висновок органу опіки та піклування з підтверджуючими документами щодо розв`язання спору про виселення дитини без надання іншого житлового приміщення. 30 вересня 2019 року ухвалою суду підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача дав пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві, просив виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із зняттям їх з реєстраційного обліку. Додатково вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі, повідомлені своєчасно та належним чином, у судові засідання на 10 жовтня 2019 року та на 13 листопада 2019 року, повідомлені своєчасно та належним чином, не з`явилися, причини їх неявки суду не відомі. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі. Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву, що представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути справу заочно. Вислухавши пояснення представника позивача, думку представника третьої особи, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 13 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та [PERSON] укладено договір № 5831164, відповідно до п. 1 якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 90 000 дол. США. Цільове призначення кредиту: придбання нерухомості - квартири [ADDRESS] . У забезпечення виконання грошового зобов`язання 13 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 5839157, предметом якої згідно із п. 1.2.1 договору є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2012 року позовну заяву ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «ПУМБ» за кредитним договором № 5831164 від 13 листопада 2007 року у розмірі 100 896, 79 дол. США та 209 689, 85 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] за початковою ціною, розмір якої буде визначено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2014 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2012 року залишено без змін. Постановою державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 10 серпня 2017 року шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, в рахунок погашення боргу, ПАТ «ПАМБ» передано квартиру [ADDRESS] . 19 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 49 ЗУ «Про іпотеку» ПАТ «ПУМБ» видано свідоцтво, відповідно до якого останньому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 100865502 від 19 жовтня 2017 року квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності ПАТ «ПАМБ». За відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 12 березня 2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відомостями, зазначеними в витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 10 липня 2019 року № 00023342569. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Такий висновок узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, згідно якої, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Судом встановлено, що предметом кредитного договору № 5831164 від 14 листопада 2007 року було надання кредиту у розмірі 90 000 дол. США на придбання нерухомості: квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Беручи до уваги, що квартира, на яку позивач набув права власності у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки була придбана за рахунок кредиту, то вимоги банку про виселення відповідачів відповідають вимогам ст. 109 ЖК України. Щодо вирішення питання про виселення малолітньої дитини, то слід вказати наступне. За змістом положень ст. 2, 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Як встановлено ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Тому, на підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини віком до 10 років не може бути адреса відмінна від адреси її батьків (усиновлювачів опікунів). Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Враховуючи вищевикладене, забезпечення своїх дітей належними умовами, в тому числі і житловими, є обов`язком батьків, таким чином, це не є законною та обґрунтованою підставою для порушення майнових прав позивача на вільне користування та розпорядження його власністю, через що суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідачів підлягають задоволенню. Щодо вимоги про зняття відповідачів із реєстраційного обліку, то слід вказати наступне. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладене, рішення суду про виселення є самостійною підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, тому у задоволенні вказаної позовної вимоги необхідно відмовити. У відповідності зі п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно також стягнути витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі по 640, 34 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial