Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач вимагає зобовязати власників будинку № 20 по вул. Армійській в м. Маріуполі Ольгу та [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови і привести її у придатний до використання стан шляхом демонтажу огорожі довжиною 42,5м. Посилається на те, що 06.03.2018 року спеціалістами відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин міської ради було проведено перевірку дотримання відповідачами вимог земельного законодавства, якою встановлено, що вони самовільно займають та використовують земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови під розміщення огорожі, що є порушенням вимог ст. ст. 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України (далі ЗК). Вказівку про необхідність усунення порушення не виконали. Відповідачі позов не визнали, посилаючись на те, що володіють земельною ділянкою на підставі Державного акта про право власності на землю. Земельна ділянка знаходиться в межах, визначених актом, нову огорожу споруджено на старому фундаменті в межах земельної ділянки. Треті особи підтримали позов, стверджуючи, що нова огорожа садиби відповідачів виходить за межі їх земельної ділянки та звужує заїзд загального користування, порушуючи правила протипожежної безпеки. Позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. В силу\~ст.\~41\~Конституції України\~кожен має\~право володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю. Право\~приватної власності\~набувається в\~порядку,\~визначеному законом\~і є\~непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом встановлено, що відповідачі є власниками житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: м. Маріуполь, вул. Армійська, 20 (а.с.28), що належить їм на підставі державного акту на право приватної власності на землю. Площа ділянки становить 0,0606 га в межах, визначених планом. На плані позначено ширину ділянки 14,90 м, та довжину з боку земель міської ради 40,40 м (а.с.31). Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з нормами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підтвердження заявлених у цій справі вимог позивачем надано акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складений 06.03.2018 року службовими особами підпорядкованого йому підрозділу, згідно з яким відповідачами самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою: вул. Армійська,20 під розміщення металевої огорожі довжиною 42,5м (а.с.6-7). Водночас відповідачами надано документи, з яких убачається, що, отримавши вказівку про усунення порушень земельного законодавства (а.с.5), вони звернулися до Маріупольської міської ради (далі ММР) з листом, в якому повідомили, що межі їх земельної ділянки відповідають державному акту про право приватної власності на землю та зазначили, що акт від 06.03.2018 року складено без їх участі (а.с.35). У зв'язку з цим 17 травня 2018 року уповноваженим підрозділом ММР проведено виїзне обстеження з питань захвату земельної ділянки, яким встановлено, що відповідачами використовується земельна ділянка за адресою: вул. Армійська,20 на підставі Державного акту у встановлених межах. Порушення вимог земельного законодавства не встановлено (а.с.40). Маріупольська міська рада листом від 18.05.2018 року також підтвердила, що порушення вимог земельного законодавства з боку відповідачів не встановлено (а.с.42). Отже, вимоги позивача ґрунтуються на суперечливих доказах, сформованих самим же позивачем. В судовому засіданні представник позивача ці протиріччя не спромігся усунути, або, принаймні, переконливо пояснити. Натомість відповідачами надано висновок судової будівельно-технічної експертизи, згідно з яким фактичні межі земельної ділянки за адресою: м. Маріуполь, вул. Армійська,20, що належить [PERSON] та [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю І-ДН № 016895 від 05.09.2000 року, не відповідають розмірам, зазначеним в цьому акті, а саме загальна ширина земельної ділянки № 20 по вул. Армійській з боку ділянки № 20-а менше ніж вказана в [PERSON]. Зменшення земельної ділянки, на думку експерта, могло утворитись як за рахунок проїзду (проходу) так і за рахунок сусідньої ділянки № 18. Тобто відбулося звуження земельної ділянки відповідачів, що ставить під сумнів твердження позивача про вихід огорожі їхньої садиби за встановлені межі, адже це мало би збільшити ширину ділянки. Судом цей сумнів тлумачиться на користь відповідачів, як більш вразливої сторони спору, порівняно з органом місцевої влади, що не спромігся спростувати його належними та допустимим доказами, якими могли би стати відомості про червону лінію - визначену в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення, що передбачені як чинним Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», так і попереднім законодавством у сфері планування, забудови та іншого використання територій. Розпорядником зазначеної документації (генерального плану\~міста,\~плану зонування\~території та\~детальних планів\~території тощо)є\~позивач,\~який не надав суду фактичних даних стосовно розташування червоної лінії та не довів факту її перетину огорожею садиби відповідачів. Твердження позивача про те, що червоні лінії визначені по межах земельних ділянок садибної забудови, які склалися на момент затвердження генерального плану міста, не береться судом до уваги з огляду на його бездоказовість, саме по собі воно не має доказового значення, оскільки без належного документального обґрунтування не дає підстав для висновку про порушення відповідачами права, на захист якого звернувся до суду позивач. До того ж, як убачається з наданих відповідачами фотоматеріалів, існуюча огорожа споруджена на фундаменті, на якому знаходився попередній паркан, що не викликав заперечення третіх осіб. Таким чином, позивачем всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не доведені фактичні підстави позову, що виключає можливість його задоволення, у звязку з чим зауваження третіх осіб щодо порушення правил протипожежної безпеки внаслідок звуження заїзду за рахунок огорожі садиби відповідачів, не має юридичного значення. Попри це, суд вважає доречним відповісти на доводи третіх осіб ще й таким чином. Згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 06.03.2018 року ширина заїзду в його початку 3 м, в кінці - 3, 40 м тоді як за актом від 17.05.2018 року ці розміри становлять, відповідно, 3 м та 3, 10 м. За повідомленням головного управління ДСНС України у Донецькій області, на яке посилаються треті особи, відповідно до п. 3.22 ДБН 360-92 у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі, слід формувати мережу внутрішньо квартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома 5,5м. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5м на відстані не ближче 5м від стін, придатні для проїзду пожежних машин (а.с.112). Однак, тим же нормативним актом передбачено, що будівництво нових садибних житлових будинків в існуючих районах допускається за умови організації під'їзду до ділянки з влаштуванням розширень проїзної частини односмугового проїзду завширшки 3 м, завдовжки 12 м не менше ніж через кожні 100 м, при цьому радіус заокруглення проїжджої частини проїздів на перехрестях повинен становити не менше ніж 6 м (п. 3.51). Водночас пунктом 7.27 цих ДБН передбачено, що розрахункові параметри вулиць і доріг міст слід приймати за таблицею 7.1, згідно з якою ширина смуги руху в проїзді має становити 3-3,5м. Разом із тим суд зауважує, що посилання на чинні ДБН при вирішенні цього спору є некоректним, оскільки з моменту забудови кварталу, в якому розташована садиба відповідачів, будівельні норми і правила неодноразово змінювалися й передбачали різні параметри проїздів до об'єктів міської забудови в середині житлових кварталів, що включали як проїзну так і пішохідну частини1,\~котрі за\~будь-яких\~умов мали\~бути значно\~ширшими за\~земельну ділянку\~загального користування\~між садибами\~№№ 20\~і 22\~по вул.\~Армійській,\~навіть у\~межах,\~які вимагає\~відновити позивач.\~При цьому, відповідачі стверджують, що земельна ділянка загального користування, котра в акті, на який посилається позивач, іменується заїздом, насправді є проходом, як це зазначено в наданому ними генеральному плані їхньої садиби, складеному уповноваженими особами бюро технічної інвентаризації 20.04.1954р. (а.с.29). На спростування цього твердження позивачем не надано детального плану території, яким відповідно до ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначаються червоні лінії та порядок організації\~транспортного і\~пішохідного руху. Позивач взагалі не надав суду документально підтверджених відомостей про те, до якого обєкта вулично-дорожньої мережі відноситься ця ділянка і яким чином змінювався її статус протягом існування житлового кварталу, що унеможливлює достовірний висновок щодо відповідності її розмірів будівельним нормам. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, повязані із залученням експертів та проведенням експертизи. Частинами 5, 6 ст. 139 ЦПК України встановлено, що у випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідачкою [PERSON] надано товарний чек 09.01.2019 року про оплату судової будівельно-технічної експертизи на суму 3000 грн. В судовому засіданні за ініціативою позивача був допитаний експерт [PERSON], який просив стягнути на його користь компенсацію витрат, повязаних з викликом до суду на підставі ч. 7 ст. 72 ЦПК України в розмірі 430 грн. Розрахунок компенсації проведено у відповідності до наказу Міністерства юстиції України від 27.02.2019 року № 607/5. Частиною 7 статті 72 ЦПК України визначено, що експерт має право на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, повязаних з проведенням експертизи і викликом до суду. На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує судові витрати, повязані з розглядом справи з позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved