Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 10.02.1997 року Приморським РВ м.Одеси, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , третя особа - Страхова компанія «Здорово», місцезнаходження: м.Київ, вул. К.Малевича, 86Н, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 42553 гривень та моральної шкоди у розмірі 100000 гривень. Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2017 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки Lexus, номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля Toyota, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. У результаті протиправних дій [PERSON] йому, як власнику пошкодженого автомобіля, завдано матеріальні збитки у розмірі 42553 грн. Крім того, внаслідок ДТП йому завдано моральні страждання, внаслідок чого він змушений був змінити свій звичайний спосіб життя. Відповідач у добровільному порядку завдану йому шкоду не відшкодувала. Ураховуючи викладене, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 42553 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 100000 грн на відшкодування моральної шкоди. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 34711 гривень та моральну шкоду в розмірі 3000 гривень, а також стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень. В задоволені решти вимог відмовлено. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 27.09.2018 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року та Постанову Апеляційного суду Одеської області від 27.09.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2019 року визначено, що розгляд цієї справи здійснюватиме суддя Приморського районного суду м. Одеси Єршова Л.С. В подальшому (18.06.2019 року), [PERSON] подав до суду позовну заяву (зі змінами та доповненнями) та просив суд стягнути з [PERSON] , СК « Здорово », МТСБУ на користь [PERSON] матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП, у сумі 42553,00 грн., пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 20788,00 грн., 3% річних у розмірі 2105,00 грн. та збитки інфляції у розмірі 7630,90 грн., стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 100000,00 грн. На зазначений позов представником [PERSON] [PERSON] було подано відзив (а.с. 227-231, т. 1), в якому він просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди у даному випадку має бути покладений на страховика. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди зазначив, що жодних доказів того, чим саме підтверджуються його моральні страждання, позивач суду не надав. Також на зазначений позов було подано відзив представником МТСБУ (а.с. 236-239, т. 1), в якому він просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що МТСБУ не є страховиком, не реалізує страхові продукти, не отримує з нього прибутки, та не є стороною у договорі страхування. Крім того, розгляд МТСБУ питання щодо проведення регламентної виплати за зобов`язаннями ПрАТ СК «Здорово» за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів може бути здійснений за наявності у МТСБУ підтвердження: визнання господарським судом ПрАТ СК «Здорово» банкрутом, вимоги особи, яка має на отримання відшкодування включена до затвердженого судом реєстру кредиторів, особи, яка має право на отримання страхового відшкодування, не здійснено виплату, що підтверджується ліквідаційним балансом, затвердженим господарським судом. Крім того, представником МТСБУ було подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 36, т. 2). ПрАТ СК «Здорово» відзив до суду не надавався, його представник у судові засідання не з`являвся, повідомлявся належним чином. 20.11.2020 року [PERSON] подав до суду позовну заяву зі змінами та доповненнями, в якій просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП в сумі 42553,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 20788,00 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних та збитки від інфляції за період з 24.10.2017 року по 18.06.2019 року у розмірі 2105,00 грн. (3% річних) та 7630,90 грн. (витрати від інфляції за вказаний період часу), а всього 9735,90 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100000,00 грн. Таким чином, у зазначеній позовній заяві позивач вимоги до Страхової компанії «Здорово», Моторного (транспортного) страхового бюро України не заявив. У судовому засіданні позивач [PERSON] 09.06.2021 року заявив відмову від позовних вимог до Страхової компанії «Здорово», Моторного (транспортного) страхового бюро України. Ухвалою від 09.06.2021 року судом прийнято відмову [PERSON] від позову в частині вимог до Страхової компанії «Здорово», Моторного (транспортного) страхового бюро України, про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП, пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 3% річних та збитків інфляції; закрито провадження по справі за позовом [PERSON] в частині вимог до Страхової компанії «Здорово», Моторного (транспортного) страхового бюро України, про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП, пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 3% річних та збитків інфляції. При цьому, суд врахував, що рішення у справі може вплинути на права або обов`язки Страхової компанії «Здорово», Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо однієї зі сторін. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. У судовому засіданні 09.06.2021 року позивач [PERSON] також надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що просить залишити без розгляду його клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб Страхової компанії «Здорово», Моторного (транспортного) страхового бюро України. При цьому оскільки судовий розгляд по справі вже розпочато, суд був позбавлений можливості залучити до участі у справі як третіх осіб Страхову компані «Здорово», Моторне (транспортне) страхове бюро України. На уточнений позов представником [PERSON] [PERSON] було подано відзив (а.с. 86-88, т. 2), в якому він просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди у даному випадку має бути покладений на страховика. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди зазначив, що жодних доказів того, чим саме підтверджуються його моральні страждання, позивач суду не надав. У судовому засіданні [PERSON] підтримав свій позов до [PERSON] та просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП в сумі 42553,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 20788,00 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних та збитки від інфляції за період з 24.10.2017 року по 18.06.2019 року у розмірі 2105,00 грн. (3% річних) та 7630,90 грн. (витрати від інфляції за вказаний період часу), а всього 9735,90 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100000,00 грн. У судове засідання [PERSON] та її представник не з`явились, при цьому представником [PERSON] було подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 96-97, т. 2). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в межах заявлених позивачем позовних вимог до [PERSON] , суд встановив наступні обставини. 23 жовтня 2017 року відбулася ДТП за участю автомобіля марки Lexus, номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля Toyota, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 5, т. 1). Відповідно до розписки від 07 листопада 2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] 300 дол. США на придбання фари для автомобіля марки Тоуоta Camry (а.с. 24, т. 1). Згідно з актом виконаних робіт №000000001-Л від 20 листопада 2017 року вартість ремонту автомобіля Toyota, пошкодженого внаслідок ДТП, склала 42553 грн. (а.с. 9, т. 1). З 04 жовтня 2017 року до 13 жовтня 2017 року та з 17 жовтня 2017 року до 09 листопада 2017 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у Центрі реконструктивної та відновної медицини за адресою: м. Одеса, вул. Тініста, 8, що підтверджується відповідними листками непрацездатності (а.с. 12-13, т. 1). 05 жовтня 2017 року [PERSON] було виконано порожнинну операцію. За вказаний період лікування позивач знаходився на лікарняному та проходив ранню післяопераційну реабілітацію, постійно знаходився під наглядом хірурга та відвідував лікарню. Судом установлено, що 13 жовтня 2017 року між [PERSON] та СК «Здорово» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом №АМ/1958129 За цим полісом страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Цим полісом забезпечений транспортний засіб Lexus, номерний знак [NUMBER] , та встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) - 100000 грн, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю (на одного потерпілого) - 200000 грн. (а.с. 25, т. 1). [PERSON] 24.10.2017 року повідомила страхувальника про ДТП, що підтверджується відповідною заявою (а.с. 26). [PERSON] також 24.10.2017 року звернувся до ПрАТ СК «Здорово» з повідомленням про ДТП та з заявою про виплату йому страхового відшкодування (а.с. 83-84, т. 1). Як стверджує позивач, страхове відшкодування страховиком йому спачено не було. Як вбачається з оголошення, опублікованого 22.01.2019 року на офіційному сайті МТСБУ (http://www.mtsbu.ua/ua/presscenter/news/147408/), МТСБУ розпочало врегулювання страхових випадків за зобов`язаннями ПрАТ СК «Здорово». 1 лютого 2018 року компанія втратила право укладати договори ОСЦПВ в зв`язку з втратою статусу асоційованого члена МТСБУ. Прийом документів для отримання відшкодування за зобов`язаннями СК «Здорово» здійснювався в період з 01 лютого 2019 р. по 30 квітня 2019 р. Подати документи можна було особисто, за адресою - [ADDRESS] , надіслати поштою за адресою - [ADDRESS] або надіслати електронною поштою на адресу [INFO] . Як зазначено в оголошенні МТСБУ відшкодування за невиконаними зобов`язаннями страховика відбуватиметься в межах залишку коштів страховика у фондах МТСБУ та згідно п.3 Порядку повернення гарантійних внесків страховиків до фонду захисту потерпілих у ДТП шляхом врегулювання страхових випадків. При цьому судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Здорово», скорочена назва - ПрАТ СК «Здорово», код ЄДРПОУ 3367321, за даними ЄДРПОУ не перебуває в процесі припинення. Будь-яких доказів того, що ці дані у ЄДРПОУ не відповідають дійсності, стронами до суду не надано. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем. Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Згідно з статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (або МТСБУ) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі, якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно з пунктами 20.2, 20.3 статті 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Відповідно до підпункту «ґ» пункту 41.1, підпункту «а» пункту 41.2 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а в разі недостатності коштів (майна) - на МТСБУ. Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика (у випадках, визначених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика (МТСБУ) про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Статтею 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на викладене, втрата членства в МТСБУ та позбавлення права на здійснення страхової діяльності не припиняє обов`язок її страховика виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 754/12300/16-ц (провадження № 61-43477св18), постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 592/8115/18 (провадження № 61-5998св19). Суд критично відноситься до посилань позивача на те, що позиція Верховного Суду з приводу відшкодування шкоди на даний час базується на тому, що у разі, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності, ці висновки (Великої Палати Верхвоного Суду) не застосовуються та потерпілий може звернути з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала. Так, дійсно, зазначена думка була викладена в ухвалі Верховного Суду від 09.01.2020 року по справі №753/15214/16-ц, проте саме цією ухвалою справу №753/15214/16-ц колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Ухвалою від 20.02.2020 року Велика Палата Верховного Суду повернула справу №753/15214/16-ц на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній ухвалі зазначила, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Отже Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і відступати від них не вбачається підстав. Щодо конкретизації висновку Великої Палати Верховного Суду у випадках, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена з МТСБУ, перебуває у стадії припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльність, то відповідь на поставлене питання міститься безпосередньо у Законі № 1961-IV. Так, статтею 20 вказаного Закону встановлено, що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Підпунктом а пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Статтею 52 Закону № 1961-IV врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність у цій справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а звідси й про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 17.06.2020 року Верховним Судом ухвалено Постанову по справі №753/15214/16-ц, в якій зазначено, що статтею 52 Закону № 1961 IV врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема, повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди, завданої ДТП, а також пені, 3% річних та збитків від інфляції, на користь [PERSON] . Щодо вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ`пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Суд враховує, що у позові [PERSON] не зазначав, що внаслідок ДТП було завдано шкоду його здоров`ю, а тому вважає, що у цій частині позовні вимоги було заявлено до належного відповідача - винуватця ДТП [PERSON] . Так, вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обгрунтував тим, що у період поки його машина перебувала на ремонті внаслідок ДТП, він хворів (хвороба не пов`язана з ДТП), переніс оперативне втручання, та вимушений був користуватись громадським транспортом для поїздок до лікарні, магазинів, аптек, що завдавала йому моральні страждання. Також він був вимушений звертатись до страхової компанії, до суду, порушився його звичайний життєвий уклад. Суд вважає беззаперечним факт того, що внаслідок ДТП, постраждала особа відчуває моральні страждання через пошкодження майна, зміну усталеного способу життя, стресу, а тому приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 3000,00 гривень. При цьому суд враховує, що з огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав [PERSON] . Відповідно до положень ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) моральної шкоди в розмірі 3000,00 (три тисячі) грн., відмову у задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] до [PERSON] . Представником відповідача до суду подавалась заява про поворот виконання судового рішення (а.с. 175-178, т. 1), та клопотання про розгляд зазначеної заяви при винесенні рішення по справі (а.с. 226, т. 1). Заява про поворот виконання обгрунтована тим, що на виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року по зазначеній справі [PERSON] перерахувала на рахунок Другого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області 39326,80 грн., з яких 34557,26 грн. на користь [PERSON] . Вказане підтверджується: постановою від 22.01.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 57400651 по справі №522/438/18 у зв`язку виконанням вимог виконавчого документу боржником (а.с. 170-171, т. 1). Як вбачається з листа Другого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 03.06.2019 року вих. №18470 (а.с. 178, т. 1), на виконанні відділу знаходились виконавчі провадження: №57451660 за виконавчим листом №522/438/18, виданим Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь держави судового збору у розмірі 704,80 грн., за яким стягнуто разом з витратами виконавчого провадження 944,80 грн.; № 57400699 за виконавчим листом №522/438/18, виданим Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., за яким стягнуто разом з витратам виконавчого провадження 3469,00 грн; № 57400651 за виконавчим листом №522/438/18, виданим Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 34711,00 грн., за яким стягнуто разом з витратам виконавчого провадження 34913,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 444 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Враховуючи, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року та Постанову Апеляційного суду Одеської області від 27.09.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, і суд задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі, необхідно здійснити поворот виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 червня 2019 року по справі №522/438/18 в частині стягнення з [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 10.02.1997 року Приморським РВ м. Одеси, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 34711,00 грн. (тридцять чотири тисячі сімсот одинадцять гривень 00 коп.). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial