Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 13 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] згідно якого [PERSON] купила вказаний житловий будинок за 65500 грн. Вказаний будинок був отриманий [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] 29 травня 2004 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після укладення шлюбу сторони спільно проживали у відчуженому будинку, несли витрати по його утриманню та доклали зусиль для його капітального ремонту, покращення і збільшення площі. Проте, договір купівлі-продажу був укладений без згоди на те позивача. Крім цього, від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з батьком. На час укладання договору купівлі-продажу, будинок був єдиним житлом малолітньої дитини без реєстрації місця її проживання. З червня 2012 року дитина проживає з позивачем в орендованій кімнаті, не має належним умов для повноцінного розвитку, постійно перебуває у стресі через відсутність власного місця проживання. Посилаючись на вищевказані обставини позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] укладений 13 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року у позовних вимога відмовлено. Згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідно до Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року скасовано, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року залишено в силі. Згідно Постанови Верховного суду України від 20 січня 2016 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 жовтня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні позивач та його представник позові вимоги підтримали та просили позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник проти вимог позову заперечували, просили в позові відмовити. Відповідач [PERSON] направила до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, просила в позові відмовити. Служба у Справах дітей Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області та Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області направили до суду лист в якому просили розгляд справи провести у відсутності їх представника, вирішити питання у відповідності до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 21 червня 2001 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS], Київської області, у порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] 29 травня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюбі. Згідно копії паспорта позивача починаючи з 19 липня 2005 року він був зареєстрований у [ADDRESS] Відповідно до копії паспорту відповідача [PERSON], остання була зареєстрована з 10 грудня 2003 року за адресою [ADDRESS] [INFO] року від шлюбу [PERSON] та [PERSON] народилась їх донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] 13 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Київська область, [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] зазначений вище житловий будинок. Як вбачається з п. 2 Договору, вказаний житловий будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 22.06.2001 року, реєстр № 3-1639, зареєстрованого у Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації за номером запису 652 в книзі 2, реєстраційний номер 17347033. Відповідно до довідки виконкому Білогородської сільської ради №389 від 24.04.2007 року зазначено що в будинку [ADDRESS], проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно довідки виконавчого комітету Білогородської сільської ради № 1163 від 28.11.2014 року, зазначено що гр. [PERSON], [PERSON] дійсно були зареєстровані та проживали в [ADDRESS] в період з 22.06.2005 р. по 03.10.2008 р. З ними проживала дочка [PERSON], [INFO], без реєстрації. Як визначено у ч.ч. 1, 2, 6 ст. 29 ЦК України (у редакції на час укладання спірного правочину), місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Як визначено у ч. 1 ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. З огляду на ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно зі ст. 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Як визначено у ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 01.07.2015 року у цивільній справі № 6-396цс15, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. З огляду на правовий висновок Верховного Суду України, зазначений у Постанові від 09.09.2015 року у цивільній справі № 6-405цс15, укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Право малолітньої [PERSON] на користування жилим приміщенням у спірному будинку, де вона мешкала разом із батьками, виникло на підставі приписів закону: зокрема ст. 29 ЦК України та ст. 156 ЖК України. У зв'язку з тим, що на час підписання спірного договору купівлі-продажу у житловому будинку за адресою [ADDRESS], Київська область, проживала неповнолітня [PERSON], що підтверджується відповідними довідками виконавчого комітету Білогородської сільської ради №389 від 24.04.2007 та № 1163 від 28.11.2014 року, для укладання даного правочину був необхідний дозвіл органу опіки та піклування, якого отримано не було. З огляду на викладені вище правові норми та встановлені обставини по справі, враховуючи факт постійного проживання на момент укладання оспорюваного правочину малолітньої [PERSON] разом з батьками за адресою [ADDRESS], що свідчить про наявність у неї майнового права (права користування) на даний об'єкт, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу будинку від 13.01.2007 р. в порушення вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» був укладений без згоди органу опіки та піклування, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає пропорційно на відповідачів. Зважаючи на вищенаведене, та

Outcome: approved