Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 14.06.2013 року на підставі рішення Івано-Франківського міського суду шлюб між нею та відповідачем [PERSON] було розірвано, стягнуто аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/3 частки від усіх доходів, щомісячно. Позивач зазначає, що після розлучення [PERSON] самостійно усунувся від виховання сина та матеріально не підтримував. Намагаючись хоч якось вжити заходів щодо виконання [PERSON] свого обов`язку щодо утримання дитини та, усвідомлюючи той факт, що [PERSON] працює офіційно в Російській Федерації, позивач звернулася до судового виконавця за місцем реєстрації проживання [PERSON] - у Корочанський РВ УФССВ РФ з метою звернення виконавчого документу до виконання та стягнення аліментів через судових виконавців російської Федерації, оскільки добровільно [PERSON] рішення суду не виконував. Із телефонної розмови із судовим виконавцем РФ позивачу стало відомо про офіційний сайт Федеральної служби судових виконавців РФ, який є у вільному доступі і на якому є інформація щодо злісних неплатників аліментів, з витягу якого чітко вбачається, що [PERSON] є у цьому переліку із заборгованістю 1049867,13 російських рублів, що еквівалентно (згідно курсу НБУ станом на 06.12.2018року) 440 944,20 грн. Позивачу стало відомо про те, що за [PERSON] оформлено право власності на трьохкімнатну кватиру по [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м., 1/3 частину квартири по [ADDRESS] , два гаражі та автомобіль. Усвідомлюючи той факт, що наявність у [PERSON] нерухомого і рухомого майна, про наявність якого не відомо судовому виконавцю РФ та неможливістю вжити заходів щодо погашення заборгованості по сплаті аліментів, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке в Україні, вбачаючи в діях відповідача явне ухилення від сплати аліментів (адже він ще жодної присудженої гривні не сплатив на утримання дитини після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №7058/17/31012-ВП) та умисне протиправне порушення [PERSON] прав їхньої дитини, позивач, як законний представник змушена звернутися за захистом прав малолітнього [PERSON] . Відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» у разі порушення прав та інтересів стягувача з приводу наявної заборгованості за аліментами стягнення звертається на майно боржника. Проте, враховуючи той факт, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, виконавче провадження знаходиться на виконані у РФ, а майно - в Україні, а тому звернути стягнення на майно боржника є неможливим. За таких обставин позивач змушена звернутися до суду та просить змінити спосіб стягнення аліментів, шляхом звернення в користь [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , стягнення на майно [PERSON] - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м., два гаражі: гараж [NUMBER] який знаходиться у гаражному кооперативі, масив № [NUMBER] , загальною площею 36,4 кв.м. ( [ADDRESS] , а також автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2009 р.в., д.н.з. [NUMBER] , в погашення заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 1049867,13 рос. руб., що еквівалентно (згідно курсу НБУ станом на 06.12.2018р. 1 рос.рубль - 0,42 грн.) 440944,20 грн. Відповідач подав відзив на позов. Вказав, що позов не визнає. Просить врахувати, що він не ухиляється від сплати аліментів. Так, виконавчий лист перебував на виконанні у Калуському міськрайонному відділі ДВС. Відповідач зазначає, що в м.Калуш фактично проживає і доглядає маму [PERSON] . Згідно довідки від 04.01.2017 року, виданої Калуським МРВ ДВС, відповідач сплачував аліменти у розмірі по 500,00 грн., щомісячно. Відповідно до повідомлення Калуського МРВ ДВС 11.04.2018 року позивач забрала виконавчий лист, відповідно була винесена постанова. Незважаючи на це, відповідач продовжує сплачувати аліменти на утримання сина. Відповідач просить врахувати, що на даний час не працює, захворів і за станом здоров`я не може знайти постійну роботу. Відповідач наголошує, що не розуміє про які мільйонні заборгованості на території Росії стверджує позивачка. Особа не може сплачувати аліменти одночасно в двох державах. Із тих документів, які долучені позивачкою, не вбачається, чи зараховані кошти, які відповідач проплачував згідно виконавчого листа на території України за період з 2013 року по сьогоднішній час. Також відповідач вважає неналежним доказом витяг про інформацію щодо злісних неплатників аліментів із виконавчої служби РФ, який не завірений печаткою. Теж саме стосується і постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.05.2018 року, де перекладач вказав, що кругла гербова печатка є нечитабельною. Щодо самого позову про зміну способу стягнення аліментів, шляхом звернення стягнення на майно, то такої дії не передбачено ні в Сімейному кодексі України, ні в ЦПК України. Щодо участі у вихованні сина, то відповідач просить врахувати, що з фактичного припинення подружніх стосунків [PERSON] почала створювати відповідачу перешкоди у побаченні із сином. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.11.2012 року зобов`язано [PERSON] не чинити відповідачу перешкод у спілкуванні та вихованні сина. Дане судове рішення позивач не виконує. Фактично мати дитини не бажає допустити відповідача в життя дитини і чинить йому всякого роду перешкоди. За таких обставин відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Позивач своїм правом подання відповіді на відзив не скористалася. В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, наведених у самому позові. Наголосила, що на даний час не існує іншого способу захисту права малолітнього [PERSON] на належне матеріальне утримання, ніж звернення стягнення на нерухоме майно відповідача. Тому просить позов задоволити у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів перебуває на виконанні у відділі ДВС Російської Федерації, так як відповідач проживав та працював у даній країні. Відповідач працював офіційно, проте коштів на утримання дитини не перераховував. Оскільки відповідач не має нерухомого майна в Російській Федерації, а майно, яке належить відповідачу, знаходиться на території України, то в межах процедури виконавчого провадження державний виконавець РФ не може звернути стягнення на дане майно. Тому представник позивача наголосила, що на даний час не має іншого способу погашення заборгованості по сплаті аліментів, окрім зміни способу стягнення аліментів, шляхом звернення стягнення на належне відповідачу майно, яке знаходиться на території України. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову з підстав, наведених у відзиві. Пояснила, що її довірителю [PERSON] не було відомо про наявність відкритого у РФ виконавчого провадження по стягнення з нього аліментів, виконавче провадження перебувало у провадженні відділу виконавчого служби в Україні до квітня 2018 року. Представник відповідача наголосила, що їй відомо, що на даний час заборгованість по сплаті аліментів на утримання [PERSON] погашена в повному обсязі, з карткового рахунку відповідача було знято відповідну суму коштів. Проте вказала, що не може надати суду документів на підтвердження даного факту. Просить врахувати, що чинним законодавством не передбачено такого способу стягнення аліментів, як звернення стягнення на майно боржника. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.06.2013 року шлюб між ними було розірвано (а.с.5-7). Зі свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.4) вбачається, що його батьком є відповідач [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.06.2013 року (а.с.5-7) постановлено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.08.2013 року вказане рішення Івано-Франківського міського суду від 14.06.2013 року в частині стягнення аліментів залишено без змін (а.с.8-11). З повідомлення Калуського міськрайонного відділу ДВС від 28.01.2019 року вбачається, що державним виконавцем 20.11.2013 року було відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа №0907/2-7361/2011 Івано-Франківського міського суду від 10.09.2013 року по стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу; 11.04.2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу згідно із п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (заява стягувача [PERSON] від 10.04.2018 року про повернення без виконання); даний виконавчий лист (оригінал) та постанову по повернення виконавчого документу стягувачу [PERSON] отримала особисто у Калуському МРВ ДВС 11.04.2018року (а.с.82). Відповідно до листа Федеральної служби судових приставів Міністерства юстиції Російської Федерації від 21.09.2017 року (а.с.70) у Корочанському районному відділі судових приставів УФСПП Росії по Бєлгородській області знаходиться на виконанні виконавче провадження від 18.05.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу щомісячно, починаючи з 03.10.2011 року та на утримання [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку; за інформацією УФСПП Росії по Бєлгородській області, станом на 06.09.2017 року, заборгованість по аліментах [PERSON] на утримання дитини становить 963 372,67 руб. Згідно постанови Корочанського районного відділу судових приставів Управління Федеральної служби судових приставів по Бєлгородській області від 31.12.2018 року визначено боржнику [PERSON] заборгованість по аліментах станом на 31.12.2018 року в розмірі 924046 руб.13 коп. (а.с.185-187). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.56-59) [PERSON] належить на праві власності 1/3 частини квартири в [ADDRESS] , квартира в [ADDRESS] , гараж [NUMBER] який знаходиться у гаражному кооперативі, масив № [NUMBER] , загальною площею 36,4 кв.м. ( [ADDRESS] . Згідно відповіді на запит Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 20.06.2018 року (а.с.60) автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2009 р.в., д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . З висновку будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи від 10.06.2020 року вбачається, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] на момент проведення експертизи становить 498 776,00 грн.; ринкова вартість гаража 82С, №1, загальною площею 24,4 кв.м., який знаходиться по [ADDRESS] , на момент проведення експертизи становить 71504,00 грн. Позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів, шляхом звернення стягнення на нерухоме та рухоме майно відповідача. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначені ст.181 СК України. Так, ч.3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З аналізу наведеної правової норми вбачається, що на підставі рішення суду стягнення аліментів на утримання дитини можливе у двох формах: у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України (в редакції Закону №2037-V-ІІІ від 17 травня 2017 року), право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу. Водночас чинним законодавством не передбачено такого способу стягнення аліментів, як звернення стягнення на майно одного із батьків. Положення Сімейного кодексу України, які встановлюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді стягнення неустойки. Діючим законодавством не передбачена така відповідальність боржника, як можливість позбавлення його права власності на належне йому майно в рахунок заборгованості по аліментах. Відповідно до ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Із системного аналізу ст. 190 СК України випливає, що припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно можливе виключно на договірній, тобто добровільній основі, за погодженням із органом опіки та піклування, і право власності на майно на підставі рішення суду у даному випадку виникнути не може. Ст. 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї Тобто, позивач має можливість запропонувати відповідачу укласти договір про припинення права на аліменти для дитини на підставі ст.190 СК України. Однак, сторони всупереч зазначеним вимогам не уклали договір і не посвідчили його нотаріально, як того вимагає закон. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивача про зміну способу стягнення аліментів, шляхом звернення стягнення на майно відповідача, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Разом із тим, звернення до суду за захистом своїх прав та прав дитини у неналежний спосіб не позбавляє позивача можливості використати інші правові інструменти захисту, передбачені законом, які застосовуються при наявності заборгованості за аліментами у боржника. Відповідно до ч.2 ст.71 «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість понад три місяці. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. З наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що у разі порушення прав та інтересів стягувача з приводу наявної заборгованості за аліментами стягнення звертається на майно боржника саме в рамках процедури виконавчого провадження. Отже, в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю заявлених вимог. На підставі викладеного, ст.ст.180, 181, 190 СК України, ст.ст. 48,71 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed