Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду і свої вимоги мотивує тим, що з 08 серпня 2003 року перебуває у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку Анастасію, [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Подружні стосунки припинені з лютого 2018 року, сімя розпалася повністю, діти знаходяться на її утриманні, а тому просить суд шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення з дня звернення до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала повністю і пояснила суду, що подружні стосунки між ними припинені з лютого 2018 року, що примирення між сторонами вже неможливе, всі вони разом мешкають в одній квартирі, їх життя ніяким чином не змінилося, окрім того, що вони не підтримують з відповідачем з лютого 2018 року подружніх стосунків. Спору про місце проживання дітей немає, місце проживання дітей не визначене на даний час. На момент пред»явлення позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дітей, діти перебувають на її утриманні, а тому вона просить суд шлюб розірвати та стягнути з відповідача на утримання двох дітей 1/2 частину усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення з дня звернення до суду. Вважає, що примирення між ними вже неможливе і їх сім»ю неможливо зберегти. Відповідач [PERSON], його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов про розірвання шлюбу визнали повністю, на розірвання шлюбу згодні, а проти стягнення аліментів заперечували і пояснили суду, що дійсно подружні стосунки між сторонами припинені з лютого 2018 року, але всі вони разом мешкають в одній квартирі, їх життя ніяким чином не змінилося, окрім того, що вони не підтримують з позивачем подружніх стосунків. Діти перебувають на його утриманні, спору про місце проживання дітей немає, місце проживання дітей не визначене на даний час, а тому вважають позов про стягнення з відповідача аліментів передчасним і просять суд в позові відмовити. 05.06.2018 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми було відкрито провадження у справі і призначено до підготовчого судового засідання на 09.07.2018 року. Судове засідання відкладалося у звязку з неявкою відповідача. Ухвалою від 06.09.2018 року справу призначено до розгляду на 07.11.2018 року. Судовий розгляд відкладався у звязку з неявкою відповідача. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов про розірвання шлюбу обґрунтований і підлягає задоволенню, а в задоволенні позову про стягнення аліментів суд вважає за необхідне відмовити виходячи з наступного: Судом при розгляді справи встановлено, що сторони з 08 серпня 2003 року перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.13). Від шлюбу мають доньку Анастасію, [INFO] та сина [PERSON], [INFO], батьком яких є відповідач, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.14-15). Подружні стосунки між сторонами припинені з лютого 2018 року, чого не заперечували позивач і відповідач в судовому засіданні. Вважають, що їх сім»ю зберегти неможливо і термін на примирення результату не дасть. За час знаходження справи про розірвання шлюбу в суді примирення не настало. Сторони категорично заперечують про надання їм строку на примирення. Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що регулюються нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред»явлений одним із подружжя. Згідно ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду Таким чином, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя та збереження сімї неможливе, термін на примирення позитивного результату не дасть, а тому шлюб необхідно розірвати. Судом встановлено, що відповідач є батьком народжених у шлюбі з позивачкою двох неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов»язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Зі змісту вище наведеного аналізу зазначених статей слідує, що обов»язок утримувати дитину є рівною мірою та обов»язком як матері, так і батька. Аналіз зазначених норм Закону вказує, що право на отримання аліментів на утримання неповнолітніх дітей має той з батьків з ким проживають діти. В судовому засіданні встановлено і сторони визнали, що вони разом з дітьми мешкають в одній квартирі, їх життя ніяким чином не змінилося, окрім того, що вони не підтримують з лютого 2018 року подружніх стосунків. Спору про місце проживання дітей немає, місце проживання дітей не визначене на даний час. Із досліджених в судовому засіданні письмових доказів суд приходить до висновку, що відповідач виконує свій обов»язок як батько дітей по їх утриманню. Діти перебувають на утриманні батька. Доводи позивачки про ненадання батьком допомоги дітям цілком спростовані наданими відповідачем письмовими доказами. Судом не встановлено, що діти проживають лише з одним із батьків, що відповідач якимсь чином ухиляється від виконання своїх обов»язків по утриманню дітей, не знайшли свого підтвердження і викладені в позовній заяві доводи, що діти знаходяться на утриманні лише позивачки. Враховуючи принцип рівності батьків в наданні матеріального забезпечення їхнім дітям, оскільки відповідачем доведено перед судом, що він проживає з дітьми та надає їм матеріальну допомогу, а позивачем належними та допустимими доказами не доведено перед судом факту, що діти проживають виключно з нею та перебувають виключно на її матеріальному забезпеченні, суд приходить до висновку, що позов про стягнення аліментів заявлений передчасно, а тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed