Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду через свого представника з позовом до [PERSON], третя особа: Куп'янський райвідділ головного управління державної міграційної служби в Харківській області про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, який належить на праві власності фізичній особі, визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS], знявши його з реєстраційного обліку за даною адресою. В обґрунтування позову, опікун, яка діє в інтересах недієздатної фізичної особи зазначає, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований але не проживає з червня 2015 року дядько позивача - [PERSON] Відповідач [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], не приймає участі в утриманні житлового будинку, оплаті комунальних послуг та не вносить свій вклад у ремонт та обслуговування житлового будинку. В будинку відсутні особисті речі та майно відповідача. Доказами відсутності відповідача за місцем реєстрації в будинку є - акт квартального про те, що відповідач виїхав із житлового будинку з усіма належним йому майном та довідка про реєстрацію відповідачки. Позивач вказує, що відповідач відмовляється добровільно знятися з місця реєстрації, у зв'язку з чим вона терпить незручності і не може оформити субсидію. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує у повному обсязі, просить суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив справу розглянути у його відсутності, при розгляді справи покладався на розсуд суду. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Так, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 25 квітня 2007 року було визнано [PERSON] недієздатною та призначено [PERSON] опікуном над нею. (а.с. 7) 02 грудня 2015 року виконавчий комітет Куп'янської міської ради Харківської області надав [PERSON] довідку №8335 про те, що разом з нею зареєстровані та мешкають в будинку [ADDRESS] п'ять чоловік: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], крім того зазначено, що [PERSON] зареєстрований але фактично не мешкає в будинку. (а.с. 12) 02 грудня 2015 року уповноважена особа 10 квартального комітету при виконавчому комітету Куп'янської міської ради Харківської області завірила своїм підписом та печаткою акт не проживання. Зазначений вище акт було складено жителями буд. [ADDRESS] та буд. [ADDRESS]. В акті сусіди [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON] не мешкає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] та вивіз все своє майно з 26 липня 2015 року. (а.с. 13) Будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується ксерокопією договору дарування від 02 лютого 1994 року. Право власності за [PERSON] зареєстровано Куп'янським БТІ. (а.с. 14-15) Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, що мають в приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви в повному обсязі.

Outcome: approved