Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивача звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій позивач просить надати дозвіл на ви*їзд малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з тимчасово окупованої території - АР Крим - на материкову частину України через кордон, без дозволу (згоди) відповідача; дозволити позивачу, або її офіційному представникові, оформлювати документи для тимчасового виїзду, або супроводу неповнолітніх дітей, за межі України до країн ближнього зарубіжжя та окупованої території АР Крим, без згоди відповідача, до досягнення дітьми повноліття. Позов мотивований тим, що відповідач є батьком їх сумісних дітей - [PERSON] та [PERSON]. Зазначає, що вона разом з дітьми проживає у АР Крим, м. Сімферополь, а всі її рідні, зокрема, хвора мати проживає у смт. Букачивці, Рагатинського району, Івано-Франківської області, та у зв'язку з наявною політичною ситуацією, що склалася в Україні, вона не може разом з дітьми приїздити до родичів. Позивачка зазначає, що наразі в їхній сім*ї доброзичливі відносини, однак, коли стає питання про поїздку на материкову частину України, відповідач стає чинити в цьому перешкоди, посилаючись на те, що позивач вивезе дітей. З огляду на вказане, позивач, не може у передбаченому законодавством порядку взяти у нього дозвіл на виїзд дітей за кордон. До початку судового засідання представник позивача - адвокат [PERSON] надав письмову заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомив. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Відповідно до вимогст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичнихосіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. За Принципом 6 цієї Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявнівиняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. В судовому засіданні встановлено, що сторонни перебувають у шлюбі, зареєстрованому 18 лютого 2005 р.виконавчим комітетом Букачівської селищної ради Рогатинського району Івано-Франківської області, актовий запис №2, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] Сторони по справі - позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO], є батьками малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвами про народження. Як вказала у своїй позовній заяві позивач, вона разом з чоловіком та дітьми проживає у АР Крим, м. Сімферополь, а мати проживаєу смт. Букачивці, Рагатинського району, Івано-Франківської області, та у зв'язку з наявною політичною ситуацією, що склалася в Україні, вона не може разом з дітьми приїздити до родичів, оскільки відповідач не надає на те згоди. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають зареєстроване місце проживання у м.Сімферополь АР Крим (Україна). Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність v вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно частини 2 статті 154 СК України, батьки дитини мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межіУкраїнилише за згодоюбатьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, якіуповноважені ними. Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територіюУкраїни та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до положень частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянинаУкраїни за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правилами оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначено, що виїзд неповнолітніх громадянУкраїни за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянинаУкраїни для виїзду за кордон, виданий дітям громадян України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянинаУкраїни для виїзду за кордон одного з батьків, у якій, відповідно до правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянамиУкраїни, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 років, здійснюється лише за згодою батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду за кордон досягли повноліття. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріальною згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з Українигромадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України, до якої належить: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над вказаними територіями, - є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з частиною першою статті 10 цього Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Однак, частина перша статті 4 зазначеного Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий равовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною третьою статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згіднозі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач зареєстрований за адресою: АР Крим, м. Сімферополь. Останній не позбавлений батьківських прав відносно дітей - [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Позивачка вказувала, щоїї всі рідні, зокрема хвора мати проживають у смт. Букачивці, Рагатинського району, Івано-Франківської області, надала докази цього. Діти сумують за рідними, зокрема за бабусею та дідусем, однак у зв*язку з ненаданням згоди відповідачем на виїзд дітей до України, вони позбавлені можливості навідати своїх рідних. Тому, суд приймає до уваги, що є необхідність виїзду дітей з тимчасово окупованої територію АР Крим для відвідування та спілкування з родичами, які проживають у смт. Букачивці, Рагатинського району, Івано-Франківської області, з метою відпочинку, оздоровлення, всебічного розвитку дітей, з урахуванням неможливості отримання позивачем такої згоди у відповідача, тому вважає позовні вимоги обґрунтованими, такими, що відображають права та інтереси дітей. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст.7, 141, 150, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст.313 Цивільного кодексу України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Правил перетинання державного кордону громадянамиУкраїни, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57,

Outcome: approved