Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON], через свого представника, звернулася до суду із вказаним позовом, просила суд стягнути з Донецького національного медичного університету на її користь: заробітну плату за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року включно в розмірі 17000 грн.; грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 32 дні у 2014-2015 роках у розмірі 5632 грн.; грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2011, 2012, 2013, 2014 роки у розмірі 7040 грн. (10 додаткових днів в кожному році, із розрахунку заробітної плати на момент звільнення 5300 грн.); суму моральної шкоди, завданої діями посадових осіб Донецького національного медичного університету у розмірі 10000 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. Згідно наказу від 22.08.2002 року №479-К її прийняли на посаду викладача-стажера кафедри фізіотерапії та лікувальної фізкультури Донецького національного медичного університету м.Донецьк, пр.Ілліча,16, після чого 21.08.2004 року перевели за наказом №539К від 31.08.2004 року на посаду асистента кафедри фізіотерапії та лікувальної фізкультури з курсом нетрадиційної медицини та рефлексотерапії. 10.01.2013 року у зв'язку з перемогою в конкурсі уклала контракт на 5 років на посаду асистента кафедри фізичної реабілітації, фізіотерапії, спортивної та нетрадиційної медицини (наказ №1670 від 23.01.2013 року). За контрактом вона працювала та отримувала 0,75% ставки. З червня 2014 року отримала щорічну відпустку. У відпустці знаходилася 56 днів та 10 діб за невикористану відпустку за попередні роки. В серпні 2014 року подала заяву на отримання пільгової соціальної відпустки, як мати двох малолітніх дітей, строком на 40 діб. Відпустку не отримала, як і гроші за відпустку у розмірі 6270,58 грн., про нарахування яких свідчить довідка з ГУ ДФС України в Донецькій області. З вересня по листопад 2014 року за вказівкою керівництва університету працювала дистанційно, заробітну плату не отримувала. 1.12.2014 року подала заяву згідно ст.32 КЗпП України про згоду на переведення з 1.12.2014 року разом з університетом на роботу в іншу місцевість, за адресою - м.Лиман, вул.Кирова,27. Згідно домовленостей з завідувачем кафедрою, повинна була отримувати 1,0 ставки, але заробітна плата за січень 2015 року склала тільки 0,5 ставки. 5.01.2015 року їй видали дублікат трудової книжки із записом про переведення на роботу в іншу місцевість, однак відомості про попередні накази та інше в дублікат книжки не внесли. Вона звільнилася з посади за наказом №03/16/2-з від 16.03.2016 року, з яким ознайомилась в той же день. Врегулювати спірну ситуацію їй не вдалось, тому вимушена була звернутися до суду з позовом. Розрахунок заборгованості по заробітній платі наступний: за вересень 2014 року - 3000 грн.; за жовтень 2014 року - 3000 грн.; за листопад 2014 року - 3000 грн.; за грудень 2014 року - 4000 грн.; за січень 2015 року - 2000 грн.; за лютий 2015 року - 2000 грн., всього 17000 грн. Крім того відповідач не виплатив їй грошову компенсацію невикористаної щорічної відпустки за 32 дні за 2014-2015 роки, приблизно 5632 грн. та компенсацію за невикористані соціальні відпустки за 2011, 2012, 2013, 2014 роки у приблизному розмірі 7040 грн. (10 додаткових днів в кожному році, із розрахунку заробітної плати на момент звільнення 5300 грн., за ст.38 КЗпП України). Загальна сума невиплачених коштів складає 27932 грн. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, про час місце розгляду справи були повідомлені належним чином, останній надав суду заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи у його відсутності, вважав за можливе закінчити судовий розгляд у справі на підставі наданих доказів та обставин зазначених в позовній заяві. Представник відповідача Донецького національного медичного університету позов визнав частково, посилаючись на наступне. Згідно даних ДФС відображених у 1ДФ за 3 квартал 2014 року позивачу нарахована заробітна плата 6270,58 грн. В зв'язку із відсутністю бухгалтерських та кадрових документів, які залишилися на окупованій території, відповідач припускає, що дана сума є виплатою відпускних, яка була виплачена позивачці в 4 кварталі 2014 році в сумі 4352,56 грн., з яких 943,86 грн. - податки, 3408,49 грн. - видано на руки. Таким чином борг відповідача перед позивачем за нарахованою сумою 6270,58 грн. становить 1918,02 грн., без утримання обов'язкових податків та платежів, за додаткову відпустку у вересні 2014 року. Відносно заробітної плати: відповідач за період жовтень, листопад, грудень 2014 року, що є часом простою університету дорахував позивачу заробітну плату до 2/3 від 0,75% ставки посадового окладу, що склало за три місяці 5615,68 грн., без утримання обов'язкових податків та платежів; доплата по заробітній платі до 0,75% ставки від посадового окладу за січень, лютий 2015 року склала 2519,62 грн., без утримання обов'язкових податків та платежів; а доплата щодо різниці в надбавці за майстра спорту міжнародного класу за період березень - серпень 2015 року склала 491, 61 грн. без утримання обов'язкових податків та платежів. Щодо виплати відпускних та компенсації за невикористану відпустку при звільненні зазначає наступне. 1918,02 грн., без утримання обов'язкових податків та платежів, це несплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку у вересні 2014 року. За період з 1.10.2014 року по 30.09.2015 року позивачу нараховано 56 календарних днів відпустки, що складає до виплати 8309,84 грн., при цьому відповідач помилково виплатив 8694,56 грн., переплата склала 384,72 грн. Щодо виплати компенсації за невикористану відпустку при звільнені в розрахунок включено період з 1.10.2015 року по 16.03.2016 року, кількість днів склала 31 день + 20 днів додаткової відпустки. За розрахунком виплата складає 9763,44 грн., фактично сплачено 8183,12 грн. Доплата складає 1580,32 грн., за мінусом переплати 2015 року - 384,72 грн., доплата по компенсації складає 1195,60 грн., без утримання обов'язкових податків та платежів. Таким чином на користь позивача відповідачем повинно бути сплачено: 1918,02 + 5615,68 + 2519,62 + 491,61 + 1195,60 = 11740,53 грн., з яких повинні бути утримані обов'язкові податки та платежі. Відносно виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку у період з 2011 року по 2014 рік, відповідач вважає за необхідне зазначити, що не має документально підтверджених підстав на здійснення вказаних виплат, оскільки архівні, фінансові, юридичні, кадрові та інші документи університету були залишені у м.Донецьку. Разом з тим позивач, жодним доказом не довів свого твердження щодо перебування чи не перебування у додатковій відпустці за вказаний період, отримання чи не отримання нею відповідної компенсації. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів моральних страждань, які він переніс під час затримки виплати заробітної плати та не надав докази, якими це підтверджується. Крім того у даному випадку мали місце форс-мажорні обставини, пов'язані з проведенням АТО, які унеможливили виконання в установлений законом термін, обов'язку щодо нарахування, виплати заробітної плати, відповідної компенсації невикористаної відпустки, отже в цьому відсутня вина відповідача, внаслідок відсутності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями її заподіювача, що є основною умовою відповідальності за ст.237-1 КЗпП України та ст.23 ЦК України. Неявка в судове засідання зазначених осіб не є перешкодою для розгляду справи, фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Враховуючи позицію сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно наданої позивачем копії трудової книжки серії [NUMBER], виданої 9.06.1978 року на ім'я [PERSON], остання: 20.08.2002 року, за наказом прийнята на посаду викладача-стажера кафедри фізіотерапії та лікувальної фізкультури Донецького державного медичного університету імені М.Горького, а 21.08.2004 року переведена на посаду асистента кафедри фізіотерапії та лікувальної фізкультури з курсом нетрадиційної медицини та рефлексотерапії за договором; за наказом №493-к від 7.07.2005 року, з 1.07.2005 року продовжені трудові відносини за строковим договором на посаді асистента кафедри фізіотерапії лікувальної фізкультури та нетрадиційної медицини; 12.10.2007 року Донецький державний медичний університет імені М.Горького перейменованого в Донецький національний медичним університетом імені М.Горького; з 10.01.2013 року, у зв'язку з обранням по конкурсу, Вченою радою укладений контракт, на посаді асистента кафедри фізичної реабілітації, фізіотерапії, спортивної та нетрадиційної медицини, а 2.09.2013 року у зв'язку з реорганізацією кафедри переведена на посаду асистента на кафедру фізичної реабілітації, спортивної, нетрадиційної медицини та фізичного виховання на умовах раніше укладеного контракту. Слід зазначити, що позивачем та відповідачем копія вказаного контракту суду не надана, йому умови належними доказами суду не доведені, як і розмір заробітної плати позивача, що дорівнює 0,75 ставки посадового окладу, на який посилається позивач. Наказом №1-а від 1.09.2014 року «Про затвердження акта простою Донецького національного медичного університету імені М.Горького», ректор університету,

Outcome: partial