Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2018 року пред'явив до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 199430 гривень, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 05 вересня 2018 року еквівалентно 7000 доларів США, а також три відсотки річних у сумі 17917,80 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 червня 2015 року між ним ([PERSON].) та відповідачем ([PERSON].) було укладено договір позики, згідно якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 147095,99 гривень, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 7000 доларів США, які зобов'язався повернути до 07 вересня 2015 року, на підтвердження чого надав розписку. Однак, вказані грошові кошти відповідачем не повернуті. При цьому , станом на дату звернення до суду із позовом, а саме 05 вересня 2018 року сума неповернутих коштів 7000 доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентна 199430 гривень. Також, вважає, що у зв'язку із несвоєчасним виконанням зобов'язань із відповідача підлягає до стягнення 3% річних за період із 08 вересня 2015 року по 05 вересня 2018 року, що становить 17917,80 гривень. З цих підстав просить позов задовольнити, стягнувши із відповідача [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 199430 гривень, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 05 вересня 2018 року еквівалентно 7000 доларів США, а також три відсотки річних у сумі 17917,80 гривень. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак, його представник адвокат [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавав. Клопотань від учасників справи про розгляд справи у поряду загального позовного провадження до суду не надходило. За вказаних обставин, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За положеннями ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Судом установлено: 07 червня 2015 року між (позикодавцем) [PERSON] та (позичальником) [PERSON] укладено договір позики, згідно п. 1 якого, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність 147095,99 гривень, що еквівалентно 7000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно підписаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Відповідно із пунктом 2 договору позики позичальник зобов'язався повернути грошові кошти позикодавцеві у валюті України, що еквівалентно 7000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день повернення коштів у строк до 07 вересня 2015 року. Після повернення позики у повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У пункті 7 вказаного договору сторони погодили, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36% річних від простроченої суми. Позивачем також надано суду оригінал розписки від 07 червня 2015 року, якою стверджується, що 07 червня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 147095,99 гривень, що еквівалентно 7000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору, які зобов'язується повернути 07 вересня 2015 року у валюті України, що еквівалентно 7000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день повернення коштів. Згідно викладених у позові обставин, відповідач [PERSON] у добровільному порядку не повернув позичену ним суму коштів. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Згідно частин 1-2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У пункті 2 договору позики від 07 червня 2015 року сторони погодили, що позичальник зобов'язався повернути грошові кошти позикодавцеві у валюті України, що еквівалентно 7000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день повернення коштів. У пред'явленому позові, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на дату звернення до суду із позовом - 05 вересня 2018 року. Згідно витягу із інтернет-ресурсу офіційної веб-сторінки Націоналного банку України, вбачається, що станом на 05 вересня 2018 року офіційний курс гривні до долара США становить 2849,2993 гривень за 100 доларів США. Таким чином, сума неповернутих відповідачем [PERSON] грошових коштів у розмірі 7000 доларів США еквівалентна 199430 гривень. Відповідно із ч. 2 ст. 526 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого стороною позивача розрахунку, 3% річних від простроченої суми боргу становить 17917,80 гривень. Розрахунок 3% річних здійснений за формулою: (199430 (сума боргу) х 3% х 1094 (кількість днів прострочення) : 365 : 100) = 17917,80 гривень. Відповідачем [PERSON] не надано суду жодних доказів на спростування зазначених у позові обставин. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість у розмірі 199430 гривень, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 05 вересня 2018 року еквівалентно 7000 доларів США, а також 3% річних від простроченого зобов'язання у сумі 17917,80 гривень. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved