Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до [PERSON], третя особа - Тернопільський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про стягнення інфляційних нарахувань за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 188212,63 гривень, які за період з 14 січня 2010 року по 01 вересня 2016 року складають 216030,46 гривень. Обґрунтовує позов тим, що рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 липня 2009 року з відповідача стягнуто у користь позивача матеріальну шкоду, яка складається з 5717,90 гривень витрат на лікування та придбання ліків, 177675,68 гривень - втраченого заробітку, 726,75 гривень - вартості знищеної гужової повозки, 436 гривень - вартості упряжі, 2865 гривень - вартість кобили, 500 гривень - вартості лошати, 291,30 гривень - витрат на проїзд до санаторію, що разом складає 188212,63 гривень. Однак, рішення суду відповідач не виконує, стягнутої з нього матеріальної шкоди по даний час не повернув, що є підставою стягнення з відповідача інфляційних втрат у зв'язку з невиконанням зазначеного грошового зобов'язання. В судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити, розглянувши справу в її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи - Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи у його відсутності не подавав. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 липня 2009 року, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі: 5717,90 гривень - витрат на лікування та придбання ліків; 177675,68 гривень - втраченого заробітку; 726,75 гривень - вартість знищеної гужової повозки; 436 гривень - вартість упряжі; 2865 гривень - вартість кобили; 500 гривень - вартість лошати; 291,30 гривень - витрат на проїзд до санаторію, що разом складає 188212,63 гривень, та 30000 гривень моральної (немайнової) шкоди. Зазначеним рішенням встановлено, що ця шкода спричинена [PERSON] внаслідок вчиненого [PERSON] злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у вчиненні якого [PERSON] визнано винним постановою Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 лютого 2009 року та звільнено його від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію». Як убачається з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, [PERSON] вказаного рішення суду не виконав та не сплатив стягнутих судовим рішенням грошових коштів у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином. Відповідно до інформаційного листа Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області №30/19136/7 від 01 вересня 2016 року, виконавчий лист №2-348/209, виданий 14 січня 2010 року Кременецьким районним судом Тернопільської області, про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] матеріальної шкоди на суму 188212,63 гривень та 30000 гривень моральної шкоди, боржником не виконано. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Зобов'язання, яке випливає з судового рішення про стягнення з особи, винної у вчиненні злочину, майнової та моральної шкоди, заподіяної цим злочином, зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 жовтня 2014 року в справі №113цс14 та виклав відповідну правову позицію, зокрема: Відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Застосовуючи зазначені вимоги закону та враховуючи висновок Верховного Суду України щодо їх застосування, беручи до уваги, що стягнута з відповідача за рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 липня 2009 року матеріальна шкода в розмірі 188212,63 гривень заподіяна злочином, у вчиненні якого його визнано винним, та ним по даний час не відшкодована, тобто грошове зобов'язання [PERSON] не виконане, суд приходить до переконання про те, що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу зазначену суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При цьому суд вважає необгрунтованими доводи відповідача, викладені в його письмових запереченнях на позов, про те, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, та його посилання на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-74/0/4-13 від 16 січня 2013 року, оскільки листи вищих судів не є частиною національного законодавства, а викладені в них роз'яснення, на відміну від правових висновків Верховного Суду України, не є обов'язковими до застосування. Згідно з висновком експертного дослідження №690/16-22 від 07 вересня 2016 року, виконаним експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, сума індексації із застосуванням індексів інфляції для боргу 188212,63 гривень, за період з 14 січня 2010 року по 01 вересня 2016 року складає 216030,46 гривень. За вказаних обставин, беручи до уваги, що рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 липня 2009 року з [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 188212,63 гривень, яка відповідачем сплачена не була, він зобов'язаний сплатити 216030,46 гривеньінфляційних втрат від простроченої суми боргу. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, визначені відповідно до них правовідносини сторін, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] шляхом стягнення в її користь із відповідача [PERSON] інфляційних нарахувань у розмірі 216030,46 гривень за період з 14 січня 2010 року по 01 вересня 2016 року, за прострочення виконання грошового зобов'язання. Крім цього, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 11, 509, 599, 625 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved