Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач в листопаді 2014 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що він в період з 22.01.1979 року по 01.07.2002 року працював на шахті ДП «Львіввугілля» гірничим робітником з ремонту гірничих виробок (кріпильником) V-го розряду в умовах дії шкідливих факторів на організм, після чого 06.09.2002 року він звільнився з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Висновком Обласної МСЕК № 3 від 25.09.2002 року йому було встановлено професійне захворювання, стійку втрату працездатності в розмірі 40 % та ІІІ групу інвалідності, безтерміново. В подальшому його стан здоров'я погіршувався і він змушений був звертатися за медичною допомогою. Внаслідок професійного захворювання йому було завдано значної моральної шкоди яку він оцінює в розмірі 20 000 грн. та просить її стягнути на свою користь з відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Позивач суду пояснив, що з 22.01.1979 року по 01.07.2002 року він працював гірничим робітником на шахті № 1 «Великомостівська». Робота проводилася в важких умовах: фізичне навантаження, протяги, вологість, шум. Він захворів на професійну хворобу: силікоз, бронхіт, періартроз обох плечових суглобів та інше. Це призвело до того, що висновком Обласної МСЕК від 25.09.2002 року йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності, безтерміново. Він не може виконувати фізичну роботу, у нього задишка, болі в суглобах і в руках, постійно лікується. Представник відповідача проти позову заперечила, вказала, що на момент встановлення позивачу втрати працездатності діяли п. 3 ст. 34, п. 1 «е» ст. 21, ч. 3 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» які передбачали виплату моральної шкоди за наявності висновку медичних органів про факт заподіяння моральної шкоди потерпілому. Крім того довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є тільки підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди - частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Позивачем не долучено жодного медичного висновку про наявність факту спричинення йому матеріальної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 23.07.1965 року та з акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 10.07.2002 року вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 23 роки 5 місяців. Як вбачається з копії довідки Обласної МСЕК серії ЛВА-2 № 0074470 від 25.09.2002 року [PERSON] було встановлено 40 % втрати професійної працездатності по профзахворюванню від 19.06.2002 року та ІІІ групу інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням, безтерміново. Крім того, згідно довідки Серії ЛВА-1 № 120155 від 25.09.2002 року [PERSON] було вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності по профзахворюванню. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч. 3 ст. 34 ЗУ від 23.09.1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» так і ст. 9 ЗУ «Про охорону праці», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до законодавства України. Згідно п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши частково працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку професійним захворюванням, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved