Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Позов обґрунтовує тим, що 05 грудня 2005 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: Волинська область, Луцький район, село Забороль, вулиця Миру, 9а. За умовами вказаного договору сторони домовилися про розстрочку платежу вартості будинку, однак 06 грудня 2005 року продавець отримав всю суму ціни договору. Вказує, що при купівлі-продажу будинку не було належним чином оформлено перехід права власності на земельну ділянку площею 0,01200 га, на якій розташований придбаний нею будинок. Право власності на дану земельну ділянку належить відповідачу на підставі державного акту, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вважає, що в силу ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України разом з переходом права власності на будинок до неї перейшло право власності на спірну земельну ділянку. З огляду на наведене, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, село Забороль, вулиця Миру, 9а, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що позивач не розрахувалась з ним в повному обсязі за придбаний будинок, а тому не має права претендувати на право власності ще й на земельну ділянку. Просив в позові відмовити. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові заперечення відповідача, які обґрунтовано також тим, що на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку між сторонами ст. 120 ЗК України не передбачала автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будинком, а таке могло переходити лише на підставі цивільно-правових угод. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 05 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку з розстроченням платежу. За цим договором продавець [PERSON] передав, а покупець [PERSON] прийняла у власність цілий житловий будинок, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, село Забороль, вулиця Миру, 9а і зобовязується сплатити за нього 150\~000 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №4378 (а.с.7). З п. 3.1.1 вищевказаного договору вбачається, що покупець сплатила продавцю 30\~000 грн. Сторони стверджують факт сплати цього платежу за проданий будинок. Залишок суми 120\~000 грн. покупець сплачує продавцю одним платежем в термін до 15 грудня 2005 року з одночасним підтвердженням цього факту заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Відповідно до змісту нотаріально посвідченої заяви [PERSON] отримав 120\~000 грн. за проданий ним будинок 06 грудня 2005 року. Разом з тим, п. 4.1 договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами, встановлює, що сторони домились, що право власності на придбаний житловий будинок у покупця виникає у відповідності до ст. 334 ЦК України, тобто з моменту державної реєстрації даного договору в Державному реєстрі правочинів. Проведення розрахунків (розстрочення платежу) за домовленістю сторін не впливає на набуття права власності покупцем. (а.с.7). Пункт 6.9 вказаного договору свідчить, що сторони були ознайомлені з ст. 377 Цивільного кодексу України та ст.ст.116, 120 Земельного кодексу України. 06 грудня 2005 року [PERSON] зареєструвала право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Волинська область, Луцький район, село Забороль, вулиця Миру, 9а (а.с.10). Разом з тим, згідно Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26 червня 2017 року земельна ділянка, площею 0,1200 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, місце розташування: Волинська область, Луцький район, село Забороль, вулиця Миру, 9а, кадастровий номер 0722881800:01:001:0566, зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.12). Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України). Встановлено, що при укладенні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу будинку з розстроченням платежу від 05 грудня 2005 року, питання щодо набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування придбаного нею нерухомого майна не вирішувалось. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи, що відповідач ухиляється від оформлення у встановленому законом порядку цивільно-правових угод щодо передачі права власності на спірну земельну ділянку позивачу, суд приходить до висновку, що [PERSON], набувши право власності на житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2005 року набула також права власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, розташованої по вул. Миру в с. Забороль Луцького району Волинської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка раніше належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 29 грудня 204 року серії ВЛ №1024805. Також судом встановлено, що розмір спірної земельної ділянки відповідає п. г ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин між сторонами)

Outcome: approved