Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди внаслідок скоєння адміністративного правопорушення. Вказана позовна заява мотивована тим, що 21.09.2018 року о 21 год. 40 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ-2107, д.н.з. [NUMBER] на 16 км автодороги Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Hyundai, д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди стверджується постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.09.2018 року. Позивач наполягає, що внаслідок пошкодження його автомобіля в дорожньо-транспортній пригоді з вини відповідача, він пережив глибокі душевні страждання, сильний стрес, оскільки у [PERSON] був відсутній страховий поліс цивільно-правової відповідальності, а тому позивач хвилювався, що не зможе стягнути з відповідача заподіяні ним збитки. Позивач стверджує, що [PERSON] відмовився сплачувати в добровільному порядку моральні та матеріальні збитки. У свою чергу моральні страждання позивача супроводжувались запамороченням, страхом, відчуттям безкарності відповідача, сильним головним болем, болем в області серця, згодом апатією до життя. За таких обставин позивач наполягав, що його моральні втрати є непоправними, а тому просив суд стягнути із відповідача моральні збитки у розмірі 25000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Розгляд вказаної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали суду від 14.02.2019 року. Відповідач по справі направив до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якої позовні вимоги позивача не визнав, зазначивши при цьому, що матеріали справи не містять жодних доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, крім того заявлений розмір моральної шкоди взагалі не стверджений будь-якими доказами. Також відповідач зазначав, що пошкоджений в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль належить не позивачу а його діду [PERSON] із яким відповідач розрахувався за пошкодження його автомобіля, що стверджується відповідною розпискою [PERSON] відповідно до якої останній будь-яких претензій до відповідача не має. Таким чином твердження позивача не підтверджуються будь-якими доказами по справі та є необґрунтованими, розмір заявленої моральної шкоди та витрат на правову допомогу не підтвердженими, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення у зв`язку із наступним. Відповідно до постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.09.2018 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП за те, що 21.09.2018 року о 21 год. 40 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ-2107, д.н.з. [NUMBER] на 16 км автодороги Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Hyundai, д.н.з. [NUMBER] , який зупинився попереду. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, враховуючи вказане вище та відсутність заперечень стосовно обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди з боку сторін, суд приходить до висновку, що вина відповідача та обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, доведені належним чином матеріалами вказаної справи. Однак із вказаної вище постанови суду вбачається, що автомобіль Hyundai, д.н.з. [NUMBER] належить [PERSON] . Заперечуючи доводи позивача по справі, відповідач надав суду розписку із змісту якої вбачається, що [PERSON] є власником автомобіля Hyundai, д.н.з. [NUMBER] та ствердив, що ним було отримано 25000.0 грн. від [PERSON] в рахунок погашення матеріальних збитків, які визначені висновком судового експерта Березовського А. А ., внаслідок скоєного [PERSON] адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП. Також у вказаній розписці [PERSON] зазначив, що [PERSON] відшкодував йому матеріальні збитки в повному обсязі, претензій до нього не має та в подальшому мати не буде. Вказана обставина ніяк не спростовувалась та не оспорювалась позивачем. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). При розгляді вказаної справи суд бере до уваги, що матеріали справи взагалі не містять жодних відомостей про заподіяні позивачу збитків, тобто розмір збитків в наслідок пошкодження транспортного засобу в дорожньо-транспортній пригоді, їх характер, стан пошкодженого автомобіля, вартість відновлювального ремонту, тощо. Більше того, матеріали справи не містять, а самим позивачем не надано доказів належності йому пошкодженого автомобіля. У силу вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частини першої, пунктів 1,3 частини другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того відповідно роз`яснень даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду довідку видану Другим Черкаським міським центром первинної медико-санітарної допомоги від 26.09.2018 року, відповідно до якої [PERSON] 26.09.2018 року був оглянутий сімейним лікарем, йому було встановлено діагноз та призначено амбулаторне лікування. Однак суд критично відноситься до вказаної довідки як належного доказу заявлених позивачем вимог, оскільки огляд позивача, як вбачається із змісту самої довідки, проводився 26.09.2018 року, хоча сама дорожньо-транспортна пригода відбулася 21.09.2018 року, окрім того із вказаної довідки взагалі неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між поставленим позивачу діагнозом та дорожньо-транспортною пригодою, яка відбулася за п`ять днів до проведення такого огляду. Таким чином суд констатує, що матеріали справи не містять жодних доказів заподіяння позивачу будь-якої шкоди. Усі обставини, про які позивач зазначає в позовній заяві є лише його доводами, які не обґрунтовані жодним належним та достатніми доказами, а факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат як майнового так і не майнового характеру нічим не підтверджений. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст., ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані заявником до заяви на підтвердження викладених у ній обставин, є недостатніми для підтвердження факту понесення позивачем моральної шкоди та відшкодування її в заявленому позивачем розмірі. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 статті 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Але, всупереч вимогам ЦПК України позивачем не надано ні договору про надання правничої допомоги, ні детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом та інших доказів заявлених витрат. Разом із тим, відповідачем по справі надано розрахунок суми понесених ним витрат у зв`язку із розглядом даної справи із якого вбачається, що відповідач поніс витрати на надання правничої допомоги у сумі 3000.0 грн. Вказана обставина стверджується договором №1 про надання правової допомоги від 04.03.2019 року, описом витрат на правову допомогу та квитанцією про сплату зазначеної суми від 06.03.2019 року. За нормами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед інших, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має серед іншого враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, а також поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що визначено ч. 6 ст. 137 ЦПК України. Позивачем такого клопотання надано не було. Таким чином суд, встановивши, що позовні вимоги позивачем заявлено безпідставно, а сторонами у зв`язку із розглядом даної справи були понесені витрати пов`язані із залученням адвоката,

Outcome: approved