Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду із цивільним позовом до [PERSON] , яким просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 04.11.2011 року у розмірі 13506,62 грн. станом на 15.09.2020, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 9061,37 грн., заборгованості за простроченими відсотками у сумі 544,95 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 3900,30 грн., а також стягнути судовий збір у розмір 2102,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 04.10.2011 року. 14.06.2018 відбулася державна реєстрація та змінено повне і скорочене найменування позивача на АТ КБ «Приватбанк». Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком кредитний договір. Позивач зазначає, що при укладанні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач вважає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява, разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, отже, належним чином зобов`язання за договором не виконував. Як зазначає позивач у позові, у відповідача станом на 15.09.2020 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 13506,62 грн., яка складається з наступного: 9061,37 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 544,95 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3900,30 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК (а. с. 2). Як на докази по справі позивач посилається на розрахунок заборгованості, копію заяви позичальника, виписку по рахунку, витяг з «Тарифів банку», витяг з «Умов та правил надання банківських послуг, довідку про видані картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а. с. 3). Представник відповідача [PERSON] надав письмовий відзив на позов, яким позов заперечив, просив відмовити, посилаючись на те, що першопочатковий лімітний кредит був визначений у розмірі 500 грн. і відсутні докази його збільшення; вважає, що відповідач не був належним чином повідомлений про умови кредитування та умови договору не були узгоджені, посилаючись на позицію Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03.07.2019 року; вважає, що банк не надав повний розрахунок заборгованості, а надав йог лише за період з 2018 по 2020 рік, тоді як договір укладений у 2011 році; надав заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 60-64). Позивач надав відповідь на відзив, яким продублював доводи, викладені у позові, а також зазначив, що до матеріалів справи залучений Паспорт споживчого кредиту за підписом відповідача від 06.04.2018 року, в якому сторонами узгоджені всі істотні умови кредитного договору (а. с. 84 зворот); зазначає, що відповідач не спростував наданий розрахунок заборгованості; зазначає, що розмір кредитного ліміту був збільшений відповідачу до 500,00 гривень, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а. с. 88 зворот); заперечив щодо застосування строків позовної давності (а. с 83-94). Ухвалою суду від 28.10.2020 відкрите провадження у справі, справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 04.12.2020 суддя Покровського районного суду Дніпропетровської області Чорна О.В. прийняла до свого провадження цивільну справу №189/1230/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 14.01.2021 витребувано в Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» для огляду судом оригінал кредитної справи щодо отримання кредиту [PERSON] за договором б/н від 04.10.2011 року, у тому числі анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг від 04.10.2011 року та Паспорту споживчого кредиту від 06.04.2018 року, копії яких містяться у справі; розрахунок заборгованості за договором б/н від 04.10.2011 року, укладеним між банком і [PERSON] за весь період дії договору, починаючи з 04.10.2011 року; виписки по рахунку, інші платіжні первісні документи на підтвердження руху коштів і надходження на рахунок відповідача сум, зазначених як тіло кредиту. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні представник позивача надав на огляд суду оригінал анкети-заяви від 04.10.2011, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а. с. 8). Також пояснив, що в іншій частині ухвали про витребування доказів позивач не має змоги її виконати, зокрема, не може надати на огляд суду оригінал Паспорту споживчого кредиту, копія якого міститься у матеріалах справи, оскільки даний документ не був складений у паперовому вигляді і підписаний сторонами, а існує тільки в електронному вигляді, і відповідач його підписав шляхом відображення свого підпису на екрані електронного планшету. Щодо розрахунку заборгованості з 2011 року, то позивач виходить з того, що заборгованості до 06.04.2018 року у відповідача не було, тому не вважає за необхідне надавати такі розрахунки, первісних платіжних документів банк також не надав. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов заперечив, посилаючись на те, що підписана у 2011 році відповідачем анкета-заява не містить істотних умов кредитного договору щодо суми, порядку сплати і розміру відсотків, визначеного кредитного ліміту вище 500,00 грн. Просив виключити з числа доказів копію Паспорту споживчого кредиту, оскільки позивач не надав оригінал цього документу; стверджував, що [PERSON] не підписував цей документ, оскільки навіть візуально вбачається, що підпис на копії цього паспорту відрізняється від підпису [PERSON] у його паспорті громадянина України та в анкеті-заяві від 04.10.2011 року, яку від дійсно підписав. Заслухавши сторони, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 04.10.2011 року підписав з позивачем анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку (копія, а. с. 8). В анкеті-заяві зазначається, що відповідач виявив бажання оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна», бажаний кредитний ліміт - 5000,00 грн. (а. с. 8). Згідно довідки, наданої позивачем, відповідачу встановлений кредитний ліміт станом на 06.04.2018 року - 0,00 грн.; зміна кредитного ліміту відбулася 31.05.2018 року, кредитний ліміт збільшився до 500,00 гривень; 09.08.2018 року кредитний ліміт зменшився до 0,00 грн. (а. с. 6). Згідно довідки, наданої позивачем, відповідач отримав кредитну картку 06.04.2018 року, строк дії - до 12/21 (а. с. 7). В матеріалах справи також міститься копія Паспорту споживчого кредиту, оригінал якого позивач суду не надав (а. с. 9-10). До позовної заяви банком також доданий Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 11, 12-36). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц (провадження № 61-2616св19) Верховний суд зробив наступний правовий висновок: відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України і викладений правовий висновок, єдиним способом встановити достовірність наданих копій документів могло бути лише дослідження оригіналу цих заяв. Враховуючи викладене, суд констатує, що позивач не виконав ухвалу суду про витребування доказів, зокрема, в частині надання оригіналу Паспорту споживчого кредитування, отже, суд позбавлений можливості встановити відповідність наданої копії цього документу оригіналу, враховуючи, що представник відповідача заперечує, що [PERSON] підписав цей паспорт, наголошує на тому, що у Паспорті міститься не підпис [PERSON] , який візуально відрізняється від підпису [PERSON] у паспорті громадянина України [PERSON] і від підпису [PERSON] в анкеті-заяві від 04.10.2011, а також суд не має можливості запропонувати сторонам надати клопотання про проведення почеркознавчої експертизи для встановлення справжності підпису, оскільки оригіналу такого документу фактично не існує, як випливає з пояснень представника позивача в судовому засіданні. Отже, суд виключає з доказів копію Паспорту споживчого кредитування (а. с. 9-10) як неналежний і недопустимий доказ і не бере його до уваги. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що надана копія Анкети-заяви від 04.11.2011 року не містить відомостей про строк дії кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку здійснення оплати кредиту та процентів по договору (строки сплати, розміри періодичних платежів тощо), відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів, сплати комісії (а. с. 8). Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів і Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів у визначеному в позові розмірі, пені та штрафів, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування, розміру відсоткової ставки, періодичності платежів, розміру щомісячних платежів, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. У суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а саме: відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь банку процентів та пені у зв`язку з недоведеністю факту досягнення сторонами домовленості про їх сплату у будь-якому розмірі, зокрема, і в розмірі, зазначеному позивачем, періодичності сплати тощо. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження №14-131 цс 19. При цьому суд зауважує, що хоча в анкеті-заяві від 04.10.2011 року зазначається, що відповідач виявив бажання оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 5000,00 грн., однак згідно позову, пояснень на відзив та довідки, наданої позивачем, відповідачу встановлений кредитний ліміт станом на 06.04.2018 року - 0,00 грн.; зміна кредитного ліміту відбулася 31.05.2018 року, кредитний ліміт збільшився до 500,00 гривень; 09.08.2018 року кредитний ліміт зменшився до 0,00 грн. (а. с. 6). Таким чином, суд констатує, що у період з 31.05.2018 року до дати подачі позову реальний кредитний ліміт, яким міг користуватися позивач, складав 500,00 гривень, отже, незрозуміло яким чином заборгованість за простроченим тілом кредиту склала за цей період 9061,37 грн. Як зазначалося вище, виходячи з умов кредитного договору, точніше з установленого судом факту, що кредитний договір не був укладений на визначених умовах, сторони не дійшли згоди щодо розміру та періодичності платежів, розміру відсоткової ставки тощо, даний розрахунок заборгованості не може прийматися судом як належний доказ простроченої заборгованості за тілом кредиту, оскільки строки погашення договором не визначені, отже, період прострочення також. Також суд дійшов висновку, що тіло кредиту не може перевищувати встановлений кредитний ліміт у розмірі 500,00 гривень, тоді як і після встановлення кредитного ліміту у цьому розмірі, і після скасування кредитного ліміту до 0,00 грн. у розрахунку зазначається значна більша заборгованість за простроченим тілом кредиту, а саме, у розмірі 9061,37 грн. Такі висновки суду кореспондуються з правовою позицією Верховного суду, викладеними у постанові від 27.03.2020 року у справі № 703/3063/18 (провадження № 61-11260св19). Окрім того, дослідивши розрахунок заборгованості [PERSON] , суд встановив наступне. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 04.10.2011, укладеного між Приватбанком і клієнтом - [PERSON] за період з 06.04.2018 по 31.08.2019 року, станом на 06.04.2018 року заборгованість [PERSON] перед банком становить 0,00 грн. (а. с. 4). У кінці таблиці (а. с. 4, зворот) зазначається, що [PERSON] за цей період погасив заборгованість за кредитом у розмірі 678,51 грн., за простроченим тіло кредиту у розмірі 622,87 грн, за нарахованими відсотками і простроченими відсотками - 0,00 грн. У той же час, таблиця розрахунку заборгованості містить колонку №4 «відсотки, погашені за рахунок кредита» і згідно цієї колонки відповідач погасив відсотки: 46,44 грн. +114,22 грн. + 158,20 грн. + 197,44 грн. + 256,84 грн. + 313,26 грн. + 334, 48 грн. + 435,66 грн. + 487,54 грн. + 571,95 грн. + 574,07 грн. +619,38 грн. = 4109,26 грн. Таким чином, наданий банком розрахунок заборгованості містить у собі протиріччя, оскільки його частини не відповідають, а точніше, суперечать одне одному. У колонці №21 цього ж розрахунку «сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості» зазначаються суми платежів, які в сумі становлять 1301,34 грн. (тіло 678,51 грн. плюс прострочене тіло 622,87 грн.), що суд також не приймає як коректні розрахунки, враховуючи, що суд дійшов висновку про неможливість встановлення прострочення тіла з огляду на те, що істотні умови кредитного договору між сторонами не були узгоджені. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 04.10.2011, укладеного між Приватбанком і клієнтом - [PERSON] за період з 01.09.2019 по 15.09.2020 року, у кінці таблиці (а. с. 5, зворот) зазначається, що за цей період погашено прострочених відсотків за кредитом 120,00 грн., але у колонці №4 розрахунку «Відсотки, погашені за рахунок кредиту» такі платежі не відображені і зазначаються як 0,00 грн., тобто, знову ж частини розрахунку заборгованості не відповідають, а точніше, суперечать одне одному. У той же час із наданого розрахунку не вбачається яким чином утворилася заборгованість за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту) у розмірі 9061,37 грн., з огляду на визначений банком кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн. Позивач також надав суду виписку з рахунку [PERSON] за період з 06.04.2018 по 01.03.2020, (а. с. 112), дослідивши який суд встановив, що дані, відображені у цій виписці, суперечать розрахунку заборгованості (а. с. 4-5), оскільки, наприклад, списання відсотків за користування кредитом відображені у виписці лише частково (46,44 грн., 114,22 грн., 197,44 грн.), тоді як у розрахунку заборгованості, як зазначалося вище, проценти зазначені такими платежами: 46,44 грн. +114,22 грн. + 158,20 грн. + 197,44 грн. + 256,84 грн. + 313,26 грн. + 334, 48 грн. + 435,66 грн. + 487,54 грн. + 571,95 грн. + 574,07 грн. +619,38 грн. за цей період. Окрім того, у виписці за період з 01.01.2019 по 01.09.2019 зазначена стягнута пеня за прострочку за кредитом у розмірі: 256,84 грн., 313,26 грн., 334,48 грн., 435,66 грн., 487,54 грн., 571,95 грн., 574,07 грн., 619,38 грн., 664,95 грн. (а. с. 112). Як вбачається при порівнянні виписки з рахунку та розрахунку заборгованості, ці суми частково збігаються з сумами, які у розрахунку зазначені як проценти, а частково - у розмірі 664,95 грн. у цьому ж розрахунку не відображені як пеня, що знову вказує на суперечливість розрахунку заборгованості, невідповідності його виписці з рахунку та матеріалами справи. Окрім того, у цій виписці за період з 01.10.2019 по 15.09.2020 року (по день подання позову) зазначається, що стягнуто процентів за ст. 625 ЦК Україні у розмірі: 643,50 грн., 664,95 грн., 643,50 грн., 664,95 грн., 663,09 грн., 620,31 грн., що разом складає 3900,3 грн. (а. с. 112), при цьому у розрахунку заборгованості взагалі не відображена сплата відсотків за ст. 625 ЦК України відповідачем. Таким чином, позивачем було фактично сплачено: 4109,26 грн. +120,00 грн. (відсотки) + 664,95 грн. (пеня) + 3900,3 грн. (відсотки за ст. 625 ЦК) = 8674,51 грн, а також сплачено за тілом і простроченим тілом кредиту у розмірі 1301,34 грн. Таким чином, суд констатує, що відповідач фактично за період з 06.04.2018 по 15.09.2020 сплатив 9975,85 грн., позивач належним чином не обґрунтував заборгованість відповідача у розмірі 13506,62 грн. з підстав, наведених вище, тому суд відхиляє позовні вимоги позивача. У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. У зв`язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed