Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Позивач - [PERSON] подала до суду позовну заяву, в якій просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина - [PERSON] у розмірі 1/ 3 частини від доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на такі обставини: Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.10.2012 року [PERSON] зобов'язано сплачувати аліменти на користь позивача на утримання сина - [PERSON] у розмірі 1/ 4 частини від доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. З Часу винесення рішення суду потреби дитини збільшилися, оскільки син відвідує дитячий садок на платній основі та заняття англійської мови. Позивач не має можливості забезпечити всі необхідні потреби дитини у повному обсязі. Син росте, йому потрібно забезпечити здорове харчування, одяг та взуття. Син часто хворіє респіраторними та простудними захворюваннями, перебуває на обілку як часто хворіючи дитина. Відповідач сплачує аліменти нерегулярно та у мінімальному розмірі, що не перевищує 30% прожиткового мінімуму. На підставі наведеного позивач просить суд позов задовольнити. Позивач - [PERSON] у судовому засідання заявлені позовне вимоги підтримала, просить суд позов задоволити. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив покликаючись на безпідставність заявлених вимог. Позивач жодним чином не обґрунтовує зміну матеріального та сімейного становища. Крім цього, сам відповідач має невеликий дохід і йому також важко забезпечити належні мови проживання. На підставі наведеного просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.3 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст.4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як вбачається із Свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] від 21 січня 2014 року, актовий запис № 5340, [PERSON] доводиться батьком щодо [PERSON] максима Володимировича, [INFO]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22.10.2012 року [PERSON] зобов'язано сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] у розмірі 1/ 4 частини від доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника податків або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених Законом. Згідно з розясненнями п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Під зміною сімейного стану розуміється з'явлення у сім'ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов'язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я платника аліментів. Отже, в нормі закону закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я, інші випадки, прямо передбачені СК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із Довідки № 5 від 24.11.2014 року [PERSON] дійсно працює у ФОП [PERSON] з окладом 1250 грн. в місяць з 03.06.2014 року. Судом встановлено, що згідно наказу № 03-кв від 24 січня 2014 року [PERSON] надано відпустку по огляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24 січня 2014 року. Згідно довідки № 69 від 21.10.2014 року [PERSON], [INFO] дійсно відвідує молодшу групу ДНЗ № 6 на платній основі: вартість для відвідування - грн. 90 коп. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилається на погіршення свого матеріального становища, однак на час розгляду справи, позивач не надала належних доказів визначених у ч.1 ст. 192 СК України, які б давали суду підстави для збільшення розміру аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання дитини. Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі наведеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed