Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа Ужгородська міська рада про визнання права власності. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач починаючи з 27.09.1998 р. разом із сином проживає у однокімнатній квартирі [ADDRESS]. З того самого часу проживають в квартирі, оплачують всі комунальні платежі, роблять ремонт. Станом на день звернення до суду вони також продовжують проживати у вищевказаній квартирі. Окрім цього позивач зазначає, що добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить в ній поточний та капітальний ремонт, оскільки завжди проживає у м. Ужгороді. Відповідачка у вересні 1998 року передала позивачу ключі від квартири та дозволила проживати, взявши при цьому дві тисячі доларів США, обіцяючи в майбутньому укласти зі мною договір купівлі-продажу. Однак на сьогоднішній день жодного з обіцяного зроблено не було і жодних вимог будь-якого характеру з боку відповідачки до позивача не висувалося. Отже з 1998 року і на даний час позивач безперервно, тривало, відкрито та добросовісно, володіє вищевказаним нерухомим майном, як своїм власним, тобто фактично стала його власником. Таким чином, на підставі вищенаведеного позивач просить визнати за [PERSON] право власноті за набувальною давністю на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та представник позивача - [PERSON] в судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача - [PERSON], представник [PERSON] - [PERSON] в судове засідання з'явився, заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на письмові заперечення. Ухвалою суду було замінено третю особу Ужгородську міську раду на співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Третя особа [PERSON], та як представник третіх осіб [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до листа КП «Архітектурно-планувальне бюро» №20 від 20.02.2014 р. надано копію документів, що посвідчують право власності [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно договору міни від 26.08.1996 року, [PERSON]. діючи від імені [PERSON] по довіреності та [PERSON], діючи від свого імені та від імені своєї матері [PERSON] по довіреності, [PERSON], діюча від свого імені та від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], уклали вищевказаний договір, згідно якого міняють квартиру в [ADDRESS] на належну гр. [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно копії довідки №7057 від 09.09.1996 року виданої Директором МП технічної інвентаризації [PERSON], квартира [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. З пояснень позивача [PERSON] вбачається, що вона із сином проживає у однокімнатній квартирі [ADDRESS] з 1998 року. З того самого часу проживають в квартирі, оплачують всі комунальні платежі, роблять ремонт. На підтвердження чого було надано договір з Енергонагляду за 2001 рік, квитанції за попередні роки. Окрім цього позивач зазначає, що відповідачка у вересні 1998 року передала позивачу ключі від квартири та дозволила проживати, взявши при цьому дві тисячі доларів США, обіцяючи в майбутньому укласти договір купівлі-продажу. Однак на сьогоднішній день жодного з обіцяного зроблено не було. З вищенаведених підстав позивач звернулася до суду з вимогою про визнання договору купівлі-продажу вищевказаної квартири дійсним. Згідно наявного в матеріалах справи рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2013 р. у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу вищевказаної квартири було відмовлено. Згідно ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 16.01.2014 р. рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2013 р. залишено без змін. Згідно копії висновку В.о. начальника Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області від 18.04.2014 року перевірку заяви гр.. [PERSON] щодо неправомірних дій з боку гр.. [PERSON] припинено. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Прикладом цього є ст. 344 Цивільного кодексу України (надалі ЦК), яка містить норми про набувальну давність, що вперше введена в національне законодавство. У ній зазначено наступне: «Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом». Слід зазначити, що право власності належить до числа таких субєктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту, а то й їх сукупності. Тому, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний обєкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). У розрізі таких положень закону, слід розуміти, що право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Судом встановлено, що у даній справі Обєкт (предмет) володіння є однокімнатна квартира [ADDRESS], власниками якої з 26.08.1996 року є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. З 3 серпня 2004 р. набрав чинності Закон України від 1 липня 2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», який сформулював систему і порядок державної реєстрації прав на нерухомість, чим виконані вимоги ст. 182 ЦК. Добросовісність володіння добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК). Для визнання володільця добросовісним, необхідно встановити, що незаконний володілець на протязі всього володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Як встановлено судом, та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, позивач [PERSON], знала, що на займану нею квартиру з 1998 року претендує [PERSON] як один з законних власників квартири, яка заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON], зазначаючи, що таке є безпідставним. Таким чином, не допускається набуття права власності за набувальною давністю недобросовісними володільцями незалежно від часу володіння чужим майном чи відкритості володіння ним. Відкритість володіння є ще однією важливою обставиною, яка підлягає доведенню за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, є відкритість володіння, тобто очевидне для третіх осіб, які повинні мати можливість це бачити, не перешкоджати доступу до нього інших осіб, які мають право отримувати про це майно інформацію. Ця обставина дуже тісно повязана із добросовісністю. Володіти майном набувач повинен без якогось приховування цього факту, оскільки виникне підозра та сумнів у добросовісності, а значить і у відкритості володіння. Саме тому вимога про відкритість володіння забезпечує баланс інтересів і дає гарантії власнику для витребування майна. Доказами відношення до майна в якості його власника можуть бути, наприклад, такі дії володільця, як ремонт речі (будинку) за свій рахунок, страхування майна, передача майна на зберігання іншим особам тощо. Водночас сам по собі факт користування майном не може тягти за собою застосування набувальної давності. Безперервність володіння, строк володіння. Стаття 344 ЦК про набувальну давність не вказує, що вважається перериванням володіння за давністю. Безперервність володіння, яке відповідає всім зазначеним в законі умовам, повинне бути на протязі визначених законом строків і цей строк диференціюється в залежності від обєкта (для нерухомого майна 10 років, для рухомого 5 років, для земельної ділянки 15 років). Суди не визнають реєстрацію особи в житловому приміщенні, оплату комунальних рахунків, ремонт та інші дії з обслуговування майна підставою для визнання права власності. Тому суд не бере до уваги, посилання позивача та її представника на те, що вона проживає у спірній квартирі, та сплачує комунальні та інші платежі. Слід також зазначити, що в силу ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Перебіг строку набувальної давності починається з моменту володіння. Це повязано з тим, що в цей період майно може бути примусово витребувано законним володільцем в силу віндикаційного позову, а незаконне володіння не може бути визнано добросовісним. Це загальний строк в три роки. Зазначене вказує на те, що перебіг строку, необхідного для набуття права власності за давністю володіння, переривається вчиненням зі сторони володільця дій, які свідчать про визнання ним обовязку повернути майно (річ) власнику, а також предявленням до нього власником (або уповноваженою особою) позову про повернення майна. Після такого переривання давність володіння, якщо умови, необхідні для набуття права власності, знову є в наявності, починає текти заново і при цьому строк, який сплив до переривання, до нового строку давності володіння не зараховується ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 р.). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК 2003 р.). Зі змісту положення ст. 344 ЦК 2004 р. та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України, згідно якого правила ст. 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. В розрізі наведеного, слід вважати, що три роки це строк позовної давності для віндикаційного позову законних власників майна, так як за ч. 3 ст. 344 ЦК України набувальна давність починається з моменту спливу позовної давності. Позивач [PERSON] з 1998 р. разом із сином проживає у однокімнатній квартирі [ADDRESS], власниками якої з 26.08.1996 року є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. В Узагальненні Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 розяснено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. З врахуванням викладеного позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно не підлягають задоволенню повністю, оскільки не встановлено наявності сукупності умов згідно ст.344 ЦК України. Докази, що спростовують даний висновок суду, відсутні. Крім того, суд враховує те, що позивач пред'являючи позовні вимоги до відповідача, просить визнати право власності в цілому на квартиру [ADDRESS], разом з тим двоє зі співвласників цього майна заперечують. Враховуючи вищезазначене, на підставі ст.344 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed