Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. У позові вказав, що на даний час сім'я сторін фактично розпалась. Підставою для розпаду сім'ї є різниця характерів та відсутність взаєморозуміння та довіри, що призвело до фактичного розпаду сім'ї та шлюбних відносин, у зв'язку з чим сторони проживають окремо з вересня 2013 року, а тому просить розірвати шлюб, примиритися категорично не бажає. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], просить дошлюбне прізвище не відновлювати. В судовому засіданні представник позивача вимоги викладені його довірителем у позовній заяві, підтримав з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON], не заперечувала проти розірвання шлюбу. Вказала, що спору про поділ спільно нажитого майна не виникає, як і про те з ким будуть проживати неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] - зматір'ю [PERSON] Згідно ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом установлено, що факт перебування сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про одруження виданим 18.08.1990 Білоцерківською сільською радою Пирятинського району Полтавської області (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спору про місце мешкання яких у сторін не виникає, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] залишаються проживати з матір'ю. При вивченні матеріалів справи, судом було всебічно з'ясовано взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу. На даний час сторони з серпня 2013 року проживають окремо. Згідно ст. 112 СК України,суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. На підставі викладеного,

Outcome: approved