Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи приватні нотаріуси [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу недійсними. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04.03.2015 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1-СР №256252 від 06.03.2015. Місцем смерті та останнім місцем реєстрації було [ADDRESS]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді однокімнатної квартири [ADDRESS], що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2014. 19.03.2015 року відповідач [PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про встановлення факту проживання протягом останніх шести років, на час відкриття спадщини, однією сім єю із померлою [PERSON] Рішенням Придніпровського районного суду по даній справі № 711/2384/15-ц від 14.05.2015 року задоволено заяву [PERSON] та встановлено факт проживання однією сім'єю зі спадкодавцем. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 20.08.2015 по справі № 22-ц/793/2110/15 апеляційну скаргу [PERSON] міської ради задоволено, рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 14.05.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем. Рішення Апеляційного суду набрало законної сили 20.08.2015 року . 05.10.2015 року відповідач [PERSON] повторно подала заяву про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проте, заінтересованою особою у заяві визначила не [PERSON] міську раду, а [PERSON], яка також не є родичкою померлій [PERSON] Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси у справі № 711/9242/15 від 10.11.2015 заяву [PERSON] задоволено. Дізнавшись про дане рішення, з апеляційною скаргою та із заявою про поновлення строків на апеляційне оскарження, [PERSON] міська рада звернулась до апеляційного суду Черкаської області. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 скасовано рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10.11.2015 та ухвалено нове, яким у задоволенні заяви [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 по справі № 711/9242/15 касаційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 - залишено без змін. Отже, станом на 28.04.2016 були відсутні спадкоємці як за заповітом, так і за законом на майно - квартиру [ADDRESS], власник якої померла. Відповідно до положень ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається лише після спливу одного року з дня смерті спадкодавця або з дня оголошення судом його померлим відповідно до вимог ч. 3 ст. 46 ЦК України. Настання смерті спадкодавця має бути підтверджене свідоцтвом про смерть (актовим записом РАЦС) або судовим рішенням. [PERSON] міська рада, дотримуючись процедури визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з дня смерті [PERSON], у березні 2016 підготувала заяву до суду про визнання відумерлою спадщини, що залишилася після смерті останньої. Проте, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54420637 від 02.03.2016 стало відомо, що власником квартири [ADDRESS], станом на 15.01.2016 є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Нотаріусом було оформлено свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 129, видано 15.01.2016 на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.11.2015 у справі № 711/9242/15, яке на той час набрало законної сили. Тому позивач, [PERSON] міська рада, як орган місцевого самоврядування, який в силу своїх повноважень відповідно до ст. 1277 ЦК України зобов 'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, в разі відсутності спадкоємців за законом і за заповітом, вважає, що [PERSON] незаконний шляхом заволоділа нерухомим майном померлої [PERSON], безпідставно отримавши свідоцтво про право на спадщину, яке підлягає визнанню недійсним, чим позбавила територіальну громаду м. Черкаси права на отримання даної квартири та передачу її громадянам, які мають потребу в отриманні житла, що обгрунтовується і доводиться наступним. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в першу чергу є відсутність права спадкування у особи, на ім'я якої було видане це свідоцтво. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 по справі № 22ц/793/2110/15 за заявою [PERSON], заінтересована особа [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, доведені наступні обставини: - померла [PERSON] заповіту за життя не складала. Родичів у померлої не було. - [PERSON], яка після смерті звернулась до нотаріальної контори для прийняття спадщини, не є спадкоємцем померлої ні за законом, ні за заповітом. - Відсутні підстави вважати [PERSON] такою, що проживала однією сім'єю з померлою, а отже і спадкоємцем четвертої черги за законом. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 по даній справі, вищезазначене рішення, яким відмовлено в задоволенні заяви [PERSON], залишено в силі. Отже, саме наявність вищезазначених обставин, що доведені та підтверджені судовими рішеннями, дають підстави вважати, що [PERSON] не мала право на спадкування спірного майна, що в свою чергу дають підстави визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія та номер:129, видане 15.01.2016 приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] В подальшому, встановлення даної обставини дасть можливість, відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», скасувати запис про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Під час підготовки звернення до суду, щодо визнання спадщини відумерлою - квартири 96, по вул.Різдвяна, 69, позивачу - [PERSON] міській раді стало відомо, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76193447 від 19.12.2016, право власності на вищевказану квартиру зареєстровано вже за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.2016. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). [PERSON] міська рада, як зацікавлена особа (в силу ст.1277 ЦК України) на підставі п.1 ст.203 ЦК України, заперечує дійсність вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, оскільки зміст цього правочину суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам Національного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що обгрунтовується та доводиться наступним. Встановлені та підтверджені рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 по справі № 22ц/793/2110/15. [PERSON] двічі зверталась в судовому порядку із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю із померлою, намагаючись позбавити [PERSON] міську раду, як орган місцевого самоврядування, реалізувати матеріально - правову та громадську заінтересованість у даній справі. В подальшому, остання позбавлена була можливості вчасно реалізувати свої права у цих правовідносинах, звернувшись невчасно із апеляційним оскарженням рішення суду, на підставі якого [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину; Крім цього [PERSON], умисно, знаючи наявні обставини справи, прискорено реалізувала спірне майно, уклавши договір купівлі - продажу квартири 25.03.2016 із [PERSON] В той же час, рішення апеляційного суду Черкаської області, яким відмовлено в задоволенні [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем, прийнято 29.04.2016 року . Позивач вважає, що відповідач [PERSON] фактично протиправно позбавила територіальну громаду міста Черкаси комунальної власності з подальшим розподілом даного майна - квартири між соціально незахищеними верствами населення на підставі житлового законодавства України. В свою чергу, у [PERSON] міської ради, як заінтересованої особи є всі підстави заперечувати дійсність договору - купівлі продажу квартири серія та номер: 2604, виданого 25.03.2016 приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] В зв»язку з цим позивач просить постановити рішення, яким визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 129, видано 15.01.2016, видавник: [PERSON] приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу, договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 2604, виданий 25.03.2016, видавник: [PERSON] приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу. Представник позивача [PERSON] міської ради по довіреності [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив позов задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві. Відповідач [PERSON] , адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, підтримали заперечення на позов та просили в позові відмовити з підстав, вказаних в запереченні. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з»явилася, про день слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. Треті особи приватні нотаріуси [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явилися. Приватний нотаріус [PERSON] 24.05.2017 року подала пояснення на позов та просила справу розглядати в її відсутності. Приватний нотаріус Романій Н.В.14.04.2017 року звернулася із заявою , в якій просить справу розглядати в її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, в результаті їх повного, об»єктивного та всебічного дослідження, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.03.2015 року померла [PERSON] ( свідоцтво про смерть серії 1-СР №256252 від 06.03.2015року). Місцем смерті та останнім місцем реєстрації було [ADDRESS]. Квартира належала покійній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2014. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири [ADDRESS]. 05.10.2015 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Зацікавленою особою вказала не [PERSON] міську раду, а [PERSON], яка не є родичкою та спадкоємицею [PERSON] Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси у справі № 711/9242/15 від 10.11.2015 року заяву [PERSON] задоволено. На підставі вищевказаного рішення приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому в якості спадкового майна вказано квартиру № 96, розташовану в будинку №69 по вул. Різдвяній в м.Черкаси. [PERSON] міська рада не була стороною у вищевказаному рішенні і дізнавшись про його існування оскаржила в апеляційному порядку. Згідно ухвали апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 року вищевказане рішення скасовано, в задоволенні заяви відмовлено. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 по справі № 711/9242/15 касаційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 року - залишено без змін. Поскільки на день розгляду справи рішення Придніпровського районного сулу м.Черкаси від 10.11.2015 року в цивільній справі № 711/9242/15 за заявою [PERSON], зацікавлена особа [PERSON] про встановлення факту що має юридичне значення, скасовано, а воно було підставою для видачу приватним нотаріусом [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, то вказане свідоцтво слід визнати недійсним. Що ж стосується вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним, то ці вимоги до задоволення не підлягають, з наступних підстав. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що під час підготовки звернення до суду щодо визнання спадщини відумерлою, позивачу стало відомо, що право власності на квартиру№ 96 по вул. Різдвяній, 69 в м.Черкаси зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.2016 року (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76193447 від 19.12.2016 року). Позивач вказує, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зважаючи на це, [PERSON] міська рада як зацікавлена особа на підставі п. 1 ст. 203 ЦК України оспорює дійсність вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, оскільки зміст цього правочину суперечить вимогам ЦК України, іншим актам законодавства, а також порушує інтереси територіальної громади міста Черкаси. Судом встановлено, що 25 березня 2016 року згідно договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2604. Згідно п.п. 1, 3 даного договору продавець [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла квартиру і сплатила за неї обумовлену суму. Відповідно до п.2 цього договору квартира належала продавцю на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №129 від 15.01.2016 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.01.2016р., номер запису про право власності 12934812, реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна 527009971101. На день укладення договору купівлі-продажу квартири, продавець, відповідно до п. 5 договору, підтвердив, що згадана в договорі квартира на момент укладення договору не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі : податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у \\ третіх осіб як у межах так і за межами України немає, завдатків за цю квартиру від інших осіб не отримано, як юридична адреса не використовується та як внесок до статутного фонду : юридичних осіб не внесена. Відповідач [PERSON] на день укладення договору купівлі-продажу і № 2604 від 25.03.2016 року мала зареєстроване право власності, на підтвердження чого під час підписання договору купівлі-продажу було надано правовстановлюючі документи на квартиру: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Приватним нотаріусом, який посвідчував правочин купівлі-продажу, було перевірено належність продавцю на праві власності квартири на момент продажу. Тому при укладенні договору купівлі-продажу квартири у відповідача [PERSON] не було сумнівів щодо належності квартири продавцю [PERSON] та відсутності щодо даного нерухомого майна претензій третіх осіб та будь-яких заборон щодо відчуження. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу квартири позивач повністю розрахувалася з продавцем за придбану квартиру [ADDRESS]. Продавець підтвердив факт повного розрахунку на момент укладення даного договору купівлі-продажу квартири. Запис №13876580 про державну реєстрацію права власності на квартиру № 96 по вул. Різдв»яній, 69 у м. Черкаси внесено державним реєстратором приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] 25.03.2016р. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], зареєстрована в ній та фактично проживає. Відповідач надала суду копії договорів з відповідними організаціями про надання послуг з водопостачання та водовідведення, газопостачання, комунальних послуг та інші. Зважаючи на те, що за квартирою № 96 по вул. Різдв»яній, 69 у м. Черкаси були наявні борги за надані комунальні послуги, [PERSON] їх повністю погасила. Крім того, протягом березня-липня 2016 року вона провела капітальний ремонт квартири № 96 по вул. Різдв»яній, 69 у м. Черкаси, витрати на який склали близько 100 000 гривень. Відповідно до довідки комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» [PERSON] міської ради № 2500 від 04.08.2016 року у квартирі № 96 за адресою вул. Різдвяна, 69 у м. Черкаси з 06.07.2016 року зареєстрована [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, зокрема за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повиннна мати необхідний обсяг цивільної дієздтаності; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до роз»яснень, які містяться в п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. На момент вчинення договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2016 року продавець [PERSON] мала всі законні права на відчуження даного нерухомого майна, а саме: [PERSON], власниця квартири [ADDRESS], померла 04.03.2015 року. Після її смерті відкрилася спадщина на вищевказану однокімнатну квартиру. За заявою [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу було [PERSON] було відкрито спадкову справу.10.11.2015 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси встановлено факт проживання однією сім»єю [PERSON] та [PERSON], чим підтверджено право [PERSON] на спадкування квартири №96 по вул. Різдв»яній, 69 в м. Черкаси. 15.01.2016 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, серія №129 на квартиру [ADDRESS], видане приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] 25.03.2016 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], при відсутності будь-яких заборон та арештів, було посвідчено договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та відповідачем [PERSON], та внесено запис №13876580 до реєстру прав власності на нерухоме майно. Тому на день вчинення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] сторонами договору та нотаріусами було дотримано вимог чинного законодавства України щодо порядку оформлення спадщини та відчуження нерухомого майна. Тобто підстави для визнання недійсними даних правочинів відсутні. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Позивач в своєму позові не ставить питання застосування наслідків недійсності правочину, суд вийти за межі позову не може. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Згідно ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-107 цс 12 від 07 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року, № 6-3104 цс 16 від 29 березня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Також у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого навиконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Враховуючи той факт, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідачу [PERSON] не було відомо про претензії третіх осіб на дане нерухоме майно, договір купівлі-продажу квартири посвідчено відповідно до вимог чинного законодавства України, особами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; договір купівлі-продажу квартири спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем. Суд вважає, що позивач звернувшись зданим позовом до суду, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. 215, 216 ЦК України. Тому в позові в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial