Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом, в якому просить суд поновити строк позовної давності для подачі позову, визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 01 червня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]. На обґрунтування позову зазначила, що 01 червня 2001 року вона, з метою забезпечення своєї старості, вона подарувала належну їй на той час квартиру за адресою: [ADDRESS] відповідачам [PERSON] та [PERSON]. Договір дарування цієї квартири був посвідчений приватний нотаріусом [PERSON] Укладаючи даний договір, вона сподівалася, що відповідачі будуть доглядати за нею та допомагати їй, тобто вона мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Але відповідачі ухилялися від своїх обовязків по її утриманню та наданню допомоги, не зважаючи на її постійні нагадування. Після чергового нагадування про виконання своїх обовязків відповідачі почали заперечувати наявність в них будь-яких обовязків щодо її утримання. В березні 2015 року вона звернулася до місцевого нотаріуса за консультацією, після чого їй стало відомо, що вона уклала саме договір дарування квартири замість договору довічного утримання, хоча вона не мала наміру безоплатно дарувати свою квартиру. Оскільки в неї під час укладення договору дарування не було волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідачам, це є підставою для визнання договору дарування недійсним. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримував, просив суд його задовольнити та надав пояснення, аналогічні його обґрунтуванню. Також пояснив суду, що відповідач [PERSON] є сином позивача. Коли син одружувався із [PERSON], позивач вирішила допомогти їм з житлом, подарувавши на весілля квартиру, але за умови, що відповідачі будуть надавати їй допомогу та доглядати за позивачем, коли в цьому виникне потреба. Після дарування квартири син інколи надавав позивачу допомогу, а його дружина відповідач [PERSON] не надавала. На момент укладення договору дарування позивач працювала і мала можливість самостійно забезпечувати себе всім необхідним і за допомогою до відповідачів зверталася рідко. В 2007 році позивач стала пенсіонером, погіршився стан здоровя, і вона стала звертатися до відповідачів за допомогою, але належної допомоги та догляду вона не отримувала. В 2015 році позивач стала наполягати на отриманні від відповідачів допомоги на утримання, лікування та на догляді за нею, але відповідачі у наданні допомоги відмовили. Йому, представнику позивача, невідомо коли відповідачі зареєстрували шлюб та коли його розірвали. Вважає, що позивач мала право на укладення договору довічного утримання, не зважаючи на те, що на момент укладення договору їй було 49 років, вона була працездатною та працювала і мала у власності інше житло по вул. Димитрова. Йому, представнику позивача, невідомо, чому позивач мала на увазі, що її будуть доглядати відповідачі. Квартира була подарована відповідачам як весільний дарунок, але вона помилялася щодо природи правочину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просить відмовити в його задоволенні та надала пояснення, аналогічні письмовим запереченням проти позову, де зазначила, про те, що [PERSON], [INFO], на час укладання договору дарування квартири виповнилося 49 років, вона не була непрацездатною особою ні за віком, ні за станом здоровя, а тому не мала права на укладання договору довічного утримання. Тому доводи позивача про те, що вона мала на меті укласти з нею та чоловіком [PERSON] договір довічного утримання, а не договір дарування, є вигаданими і не відповідають фактичним обставинам справи. На момент укладення договору дарування позивач мала на праві власності дві квартири: спірну двокімнатну квартиру [ADDRESS] та трикімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS], в якій мешкала та продовжує проживати по цей час. Під час укладання договору дарування приватний нотаріус [PERSON], що посвідчувала цю угоду, розяснювала [PERSON] зміст договору дарування та його правові наслідки. 18 березня 2011 року шлюб між нею, відповідачем, та [PERSON] було розірвано через те, що чоловік вживав алкогольні напої та наркотичні засоби, бив її, а 01 січня 2011 року взагалі вигнав її з квартири, після чого вона звернулася із заявою до міліції та до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та вселення в квартиру [ADDRESS]. Після чого позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 17 грудня 2014 року провадження у справі про визначення порядку користування квартирою та вселення зупинено до розгляду справи за позовом позивача про визнання договору дарування спірної квартири недійсним. Фактично [PERSON] намагається своїм позовом допомогти синові [PERSON] та позбавити її, відповідача, права власності на частину квартири. Укладаючи 01 червня 2001 року договір дарування, [PERSON] була дієздатною, розуміла значення своїх дій і могла ними керувати, особисто читала і підписувала договір та добре розуміла, на яких умовах він укладається і які його правові наслідки. Як на момент укладання договору дарування, так і на цей час [PERSON] проживає разом із своєю дочкою, [INFO], онуком, [INFO], та із співмешканцем, з якими веде спільне господарство. Чотирнадцять років, тобто до часу її, відповідача, звернення до суду із позовом до [PERSON] за захистом свого права власності на 1/2 частину квартири, [PERSON] ніколи не натякала їй та своєму сину на необхідність чи обовязок доглядати її, оскільки не потребувала догляду і не домовлялася з ними про такий догляд, і мешкає в своїй квартирі не самотньо, а у родині. Також пояснила, що шлюб між нею та [PERSON] був зареєстрований 22 липня 2000 року, 09 травня 2001 року в них народилася дочка. Після реєстрації шлюбу вона, відповідач, вселилася до квартири [ADDRESS], де проживав тільки [PERSON] В цій же квартирі народилася їх дочка. Після народження дочки позивач подарувала їй з чоловіком в рівних частках квартиру [ADDRESS]. Після укладення договору дарування позивач позивач приходила до них із чоловіком у гості, спілкувалася з ними, але вони їй не допомагали і вона їм також не допомагала. Їм допомагали матеріально її (відповідача) батьки. Після розірвання шлюбу з [PERSON] вона з позивачем не спілкувалася. В теперішній час в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] із другою дружиною та її дитиною, [INFO]. Також вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду із цим позовом, і вона, відповідач, заявляє про застосування позовної давності до спірних правовідносин за позовом [PERSON] до неї та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, укладеного 01 червня 2001 року. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, надала пояснення, аналогічні письмовим запереченням проти позову [PERSON], а також пояснила, що договір дарування був укладений між позивачем та відповідачами 01 червня 2011 року, тобто під час дії Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року. Цивільний кодекс України в редакції 2003 р., на норми якого посилається [PERSON], як на правове обґрунтування своїх вимог, діє з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України в редакції 2003 р. норми цього кодексу застосовуються до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Це означає, що під час вирішення спору до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР в редакції 1963 року. Станом на 01 червня 2001 року будь-яка особа, у тому числі й [PERSON], і нотаріус, не могли знати чи припускати, що 16 січня 2003 року буде прийнятий та з 01 січня 2004 року буде діяти новий ЦК України, статтею 744 якого буде надана можливість любому відчужувачу без обмеження за віком чи станом здоровя передавати іншій особі своє нерухоме майно на умовах забезпечення утриманням чи доглядом. Отже, доводи [PERSON], викладені в її позові, є вигаданими і «підігнані» під норми діючого на час подання позову цивільного законодавства, яке не має відношення до спірних правовідносин Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, письмово просила суд провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, письмово просив суд провести розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Третя особа - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, письмово просила суду провести розгляд справи за її відсутності, надала письмові пояснення на позов, де зазначила, що на момент укладення договору дарування [PERSON] була працездатною, перебувала при здоровому розумі, ясній памяті, розуміла значення своїх дій та діяла свідомо та добровільно, маючи фактично дві квартирі, в одній з яких, розташованій по [ADDRESS], мешкала з 06 березня 1986 року, а другу квартиру [ADDRESS] купила у 1999 році та подарувала 01 червня 2001 року сину [PERSON] - 1/2 частину квартири та невістці [PERSON] - 1/2 частину квартири, які перебувала в шлюбних відносинах з 22 липня 2000 року та мали малолітню дитину, [INFO]. Позивач, в її, нотаріуса, присутності пояснювала, що після припинення шлюбних відносин із своїм чоловіком [PERSON], її морально підтримували та допомагали фінансово батьки [PERSON] [PERSON] та [PERSON], так як вона сплачувала колишньому чоловікові грошові кошти, а тому вирішила подарувати сину та невістці квартиру у рівних частках, щоб там мешкала їх дитина, тобто онука позивача. Претензій до нотаріуса сторони за договором не мали до теперішнього часу. Просить суд прийняти до відома її доводи та відмовити позивачу в задоволенні позову, так як він не ґрунтуються на законі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, рішення у справі можливо постановити у судовому засіданні без участі позивача, відповідача [PERSON] та третьої особи. Вислухавши представника позивача, відповідача [PERSON], її представника [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 01 червня 2001 року між позивачем [PERSON], як дарувателем, з однієї сторони, та відповідачами [PERSON] і [PERSON], як обдарованими, з іншої сторони, був укладений договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], за умовами якого даруватель, перебуваючи при зоровому розумі та ясній памяті розуміючи значення своїх дій та діючи свідомо, подарувала, а обдаровані прийняли в дар в рівних частинах цілу квартиру №15, що знаходиться в будинку №73-Б, розташованому про проспекту Дружби Народів в м. Дніпродзержинську. Вказаний договір був посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №2084. 16 липня 2001 року квартира [ADDRESS] в цілому зареєстрована Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та [PERSON] (а.с. 3-4 - договір дарування квартири). Згідно особового рахунку на квартиру [ADDRESS] відповідач [PERSON] був зареєстрованій у квартирі з 20 серпня 1999 року, відповідач [PERSON] - з 07 серпня 2001 року, а відомості про неповнолітню [PERSON], [INFO], внесені до особового рахунку на квартиру 09 серпня 2001 року, що підтверджується копією особового рахунку на квартиру (а.с. 9). Судом встановлено, що, укладаючи 01 червня 2001 року договір дарування квартири на користь [PERSON]С, та [PERSON], позивачу [PERSON]А виповнилося 49 років, вона була працездатною, і як, зазначив її представник в судовому засіданні, вона працювала і мала можливість самостійно забезпечувати себе всім необхідним. Те, що при укладенні договору дарування позивач була працездатною, перебувала при здоровому розумі, ясній памяті, розуміла значення своїх дій, діяла добровільно, і усвідомлювала, що вона безоплатно передає в дар відповідачам спірну квартиру, без покладення на обдарованих будь-яких умов та обовязків, а також усвідомлювала правові наслідки укладення договору дарування, підтверджується текстом договору дарування (а.с. 3), та показаннями свідка позивача - [PERSON], який показав, що позивач, яка є його колишньою дружиною, дарувала відповідачам квартиру від всієї душі, без будь-якої умови, сподівалася, що діти будуть вдячні їй за квартиру і в старості будуть їй допомагати їй, як звичайно роблять всі діти. Аналогічні показання надали в судовому засіданні й інші свідки: свідок позивача - [PERSON], та свідок відповідача [PERSON] , які показали, що [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] своєму синову та невістці, як молодій сімї, без будь-яких умов. Приймаючи до уваги, що на час укладення між сторонами договору дарування та його нотаріального посвідчення, цивільні відносини регулювалися Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 року, то положення цього Кодексу слід застосовувати до спірних правовідносин при вирішенні спору, оскільки відповідно до ст. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, його положення застосовуються до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною за віком чи станом здоровя, передає у власність другій стороні будинок чи його частину, на заміну чого набувач майна зобовязується надавати відчужувачу пожиттєво матеріальне забезпечення у натурі у вигляді житла, їжі, догляду та необхідної допомоги. Тобто за нормами цивільного законодавства України, що діяло до 31 грудня 2003 року, право на укладання договору довічного утримання мало обмежене коло відчужувачів - лише особи, що були непрацездатними за віком чи за станом здоровя. Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що діяла на час укладання оспорюваного договору дарування, передбачено, що право на пенсію за віком мали жінки після досягнення 55 років. Оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] на момент укладення договору дарування не була непрацездатною ні за віком, ні за станом здоровя, то вона не мала права на укладення договору довічного утримання. Укладення договору довічного утримання особою, як відчужувачем, незалежно від працездатності та стану здоровя, стало можливим лише після набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, станом на 01 червня 2001 року будь-яка особа, у тому числі й [PERSON], і нотаріус, не могли знати чи припускати, що 16 січня 2003 року буде прийнятий, а з 01 січня 2004 року буде діяти новий ЦК України, статтею 744 якого буде надана можливість любому відчужувачу без обмеження за віком чи за станом здоровя передавати іншій особі своє нерухоме майно на умовах забезпечення утриманням чи доглядом. З урахуванням викладеного, суд вважає, що зазначені [PERSON] правові підстави на обґрунтування свого позову, не підлягають застосуванню і в частині позовних вимог про визнання договору дарування недійсним належить відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] про поновлення строку позовної давності для подачі позову, то згідно ч.2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Не зважаючи на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом та не надані докази, на підтвердження поважності причин пропуску строку, а відповідачем [PERSON] заявлено про застосування до вимог позивача позовної давності, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності, оскільки відмова в задоволенні позовних вимог, заявлених [PERSON] базується на відсутності правових підстав на обґрунтування заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed