Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом до ТОВ «Керуюча компанія «Жилсервіс-МЖК» про зобовязання вчинити певні дії, в якому просила визнати дії (бездіяльність) ТОВ «Керуюча компанія «Жилсервіс-МЖК» щодо ненадання своєчасно інформації на запит [PERSON] у формі заяви від 06.04.2015 р. такою, що порушує права [PERSON] як людини які передбачені ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; зобов'язати відповідача надати [PERSON] інформацію відповідно її заяви від 06.04.2015 р. Позивач [PERSON] у позовній заяві посилалася на те, що вона оформила право власності на квартиру № 37 за адресою: м. Харків, вул. Кричевського, будинок 34, що підтверджується свідоцтвом про право власності. Зазначений будинок був збудований ПрАТ «МЖК Інтернаціоналіст» та переданий на баланс ТОВ «Керуюча компанія «Жилсервіс-МЖК». Відповідно до положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. позивач, як власник квартири багатоквартирного будинку є співвласником допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, тобто у тому числі і газового обладнання будинку. Відповідно до акту прийняття-передачі об'єкта в управління з управління (балансу) від 09.04.2014 р. будинок № 34 по вул. Кричевського у м. Харкові облаштований газовими плитами у кожній квартирі, але у квартирі № 37 зазначеного будинку газова плита не встановлена. Позивач звернулася до відповідача із заявою про надання їй інформації: де та коли вона може отримати газову плиту, та чому газова плита не була їй передана разом із квартирою. Зазначену заяву позивач направила відповідачу рекомендованим поштовим відправленням. Згідно даних реєстру відстеження пересилання поштових відправлень зазначену заяву відповідач отримав 09.04.2015 р., але відповіді на заяву позивач не отримала до теперішнього часу. В звязку з чим, позивач вважає дії відповідача щодо ненадання інформації на запит (у формі заяви від 06.04.2015 р.) неконституційними та протиправними, які порушують її право на інформацію. Також [PERSON] вважає, що її порушене право на інформацію має бути відновлене шляхом визнання дій (бездіяльності) відповідача такими, що порушують права позивача як людини та зобов'язання надати позивачу обґрунтовану відповідь на заяву від 06.04.2015 р., тим самим задовольнивши запит; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позовної заяви. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася. У судовому засіданні представник позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та наполягав на задоволенні позову. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав і в обґрунтування своїх заперечень до суду надав письмові пояснення, де зазначив, що надавати відповідь на заяву позивача від 06.04.2015 р. не входить до компетенції відповідача. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і представлені в суд докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири № 37 за адресою: м. Харків, вул. Кричевського, будинок № 34, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.03.2014 р. індексний номер: 18648773. Зазначений будинок був збудований ПрАТ «МЖК Інтернаціоналіст» та переданий на баланс ТОВ «Керуюча компанія «Жилсервіс-МЖК», що підтверджується актом прийняття-передачі об'єкта в управління з управління (балансу) від 09.04.2014 р. Відповідно до акту прийняття-передачі об'єкта в управління з управління (балансу) від 09.04.2014 р. будинок № 34 по вул. Кричевського у м. Харкові облаштований газовими плитами у кожній квартирі. У квартирі № 37 зазначеного будинку газова плита не встановлена. Відповідно до положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. позивач, як власник квартири багатоквартирного будинку є співвласником допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, тобто у тому числі і газового обладнання будинку. Позивач звернулася до відповідача із заявою про надання їй інформації: де та коли вона може отримати газову плиту, та чому газова плита не була їй передана разом із квартирою. Зазначену заяву позивач направила відповідачу рекомендованим поштовим відправленням, що підтверджується квитанцією ДППЗ «Укрпошта» від 06.04.2015 р. Згідно даних реєстру відстеження пересилання поштових відправлень зазначену заяву відповідач отримав 09.04.2015 р. Відповіді на заяву позивач не отримала до теперішнього часу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо свободи вираження поглядів кожен має право вільно висловлювати свою думку. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання з боку публічних властей і незалежно від державних кордонів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р. Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Одним з механізмів реалізації цього права є надсилання громадянами заяв та запитів про надання інформації. Згідно ст. 7 Закону України «Про інформацію» право на інформацію охороняється законом, ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Згідно ст. 10 Закону України «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до преамбули Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Згідно ст. 12 зазначеного Закону дія цього Закону не поширюється лише на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України. Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до ст. 15 Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше пятнадцяти днів від дня їх отримання. З матеріалів справи вбачається, що отримавши 09.04.2015 р. заяву [PERSON] від 06.04.2015 р., відповідач в передбачені ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» строки, заяви не розглянув і відповідно до ст. 15 цього Закону до теперішнього часу не повідомив [PERSON] про наслідки розгляду її заяви, чим порушив право позивача на звернення щодо реалізації своїх прав і законних інтересів. Виходячи з вимог Закону України «Про звернення громадян», вимоги позивача щодо розгляду її заяв, отримання відповіді на її звернення є законними, а тому суд визнає бездіяльність відповідача протиправною. В задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання відповідача надати [PERSON] інформацію відповідно її заяви від 06.04.2015 р. суд відмовляє, оскільки, 03.07.2015 р. ТОВ «Керуюча компанія «Жилсервіс-МЖК» була надіслана позивачу відповідь на її звернення від 06.04.2015 р., що підтверджується квитанцією поштового відділення від 03.07.2015 р. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243,60 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: partial