Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики від 26.01.2019 року у сумі 133 099,36 грн. основного боргу та 7 158,01 грн. - 3% річних, а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати, з підстав порушення відповідачем умов Договору в частині своєчасного погашення заборгованості. 17 лютого 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 17 лютого 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову, подану в межах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, - залишено без задоволення. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 17 лютого 2021 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 26.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір безпроцентної позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соловчук Л.В., реєстровий номер № 107, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв безпроцентну позику грошових коштів в сумі 139 100,00 грн., що станом на 26.01.2019 року становить 5 000,00 доларів США. (а.с. 14-15) Відповідно до п. 2 Договору, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві не пізніше 26.06.2019 року зазначену суму грошей згідно визначеного цим Договором графіку погашення боргу. Крім того, на підтвердження факту отримання у позику за Договором від 26.01.2019 року коштів в сумі 139 100,00 грн., [PERSON] складено письмову розписку. (а.с. 16) 13.01.2020 року [PERSON] на адресу позичальника [PERSON] надіслано письмову вимогу про необхідність повернення ним суми боргу за п. 3.2 Договору позики від 30.09.2019 року у розмірі 45 000,00 доларів США. (а.с. 10, 11) 06.02.2020 року [PERSON] на адресу позичальника [PERSON] надіслано письмову вимогу про необхідність повернення ним суми боргу за п. 3.3 Договору позики від 30.09.2019 року у розмірі 85 000,00 доларів США. (а.с. 12, 13) Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення з позовом до суду відповідач не виконує взяті на себе за Договором позики від 26.01.2019 року зобов`язання, грошові кошти у розмірі позики на загальну суму 139 100,00 грн., позивачу не повернув, тому дана заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку, розрахована станом на 08.02.2021 року з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 133 099,36 грн., та з урахуванням 3% річних у розмірі 7 158,01 грн. (а.с. 7-8) Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики підлягають до задоволення, та присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу за Договором позики від 30.09.2019 року у розмірі 3 222 700,00 грн., еквівалентну станом на 06.02.2020 року - 130 000,00 доларів США, та 3% річних розрахованих станом на 06.02.2020 року у розмірі 6 345,00 грн., еквівалентну станом на 06.02.2020 року - 255,00 доларів США. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Як убачається з матеріалів справи 08.02.2021 року між адвокатом Дмитрієвим С.О. та [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги № 21/1-ФО, що містить Додаток до цього Договору, згідно умов яких адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, а клієнт зобов`язався оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. Сторони погодили, що виплата клієнтом гонорару (винагороди) адвоката здійснюється не пізніше наступного робочого дня, що йде за датою передання клієнту та підписання ним Акта наданих послуг за Договором, одним платежем у розмірі 7 000,00 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок адвоката в банківській установі. (а.с. 23-30) 11.02.2021 року адвокатом Дмитрієвим С.О. та [PERSON] складено Акт надання послуг № 1 до Договору про надання правової допомоги № 21/1-ФО від 08.02.2021 року, відповідно до переліку наданих юридичних послуг, вартість останніх становить 7 000,00 грн. (а.с. 22) Відповідно до квитанції № 20Т002ХАU від 12.02.2021 року [PERSON] оплачено витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. відповідно до умов Договору про надання правової допомоги № 21/1-ФО від 08.02.2021 року та Акту надання послуг № 1 від 11.02.2021 року. (а.с. 13) Таким чином, суд вважає доведеним та правомірним відшкодування відповідачем на користь позивача суми витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, у розмірі 7 000,00 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи; особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю; позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 402,57 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved