Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 09 липня 1999 року секретарем виконавчого комітету Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області [PERSON], посилаючись на те, що його мати [PERSON] на його прохання заповіла все своє майно його сину [PERSON] (її онукові), але потім з вини відповідача та його дружини раптово померла 19 серпня 1999 року. Він вважає, що відповідач з дружиною навмисно нанесли шкоду здоровю його матері, внаслідок чого остання померла, в звязку з чим він вважає, що зазначений заповіт слід визнати недійсним, тому він і змушений звернутися з відповідним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, посилаючись на вищенаведені обставини, просив суд їх задовольнити, оскільки відповідач, щоб скористатися заповітом та заволодіти майно, навмисно травив його матір, яка внаслідок чого померла, а тому вважав, що такий заповіт слід визнати недійсним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився та не повідомив суд про причину своєї неявки. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків та дослідивши письмові матеріали справи, вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 09 липня 1999 року [PERSON] зробила заповіт на користь [PERSON], якому заповіла все належне їй мано, що підтверджується копією заповіту. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що вона, працюючи секретарем виконавчого комітету Медвинської сільської ради Богуславського району, дійсно посвідчувала зазначений заповіт, в якому спадкодавець [PERSON] власноруч розписалась та розуміла наслідки складеного заповіту, тобто усвідомлювала свої дії та бажала скласти заповіт на користь свого онука [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив той факт, що відповідач [PERSON] зі своєю сімєю проживав в житловому будинку матері позивача, а щодо складання нею заповіту на користь відповідача, то йому нічого невідомо. Із копії рішення Богуславського районного суду Київської області від 17 листопада 2011 року видно, що за [PERSON] було визнано право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по вул. Гірчаків №22 в с. Медвин Богуславського району, яке залишилась після смерті спадкодавця [PERSON]. Із інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 вересня 2015 року вбачається, що за [PERSON] 23 квітня 2012 року було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Гірчаків №22 в с. Медвин Богуславського району Київської області, на підставі рішення Богуславського районного суду від 17.11.2011 року. Суд вважає, що позивач, звернувшись з даним позовом до суду, помилково посилається на норми діючого Цивільного кодексу України, оскільки заповіт був складений в 1999 році, тобто в час коли діяв ЦК України(в редакції 1963 року), а тому при розгляді даного позову слід керуватися нормами цього Кодексу, що передбачено Перехідними положеннями до ЦК України (в редакції 2003 року). Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК України (в редакції 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Із ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) видно, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст.75 ЦК України (в редакції 1963 року), позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. В даному випадку, суд приходить до висновку, що позивачем в судовому засіданні не надано суду доказів, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] під час укладення заповіту його бабою [PERSON] та після його підписання, діяв з метою позбавлення її життя, щоб скористатися цим та отримати майно у спадок, оскільки фактично право власності на зазначений житловий будинок №22 по вул. Гірчаків в с.Медвин Богуславського району, він отримав лише після рішення суду та державної реєстрації права власності у 2012 році на це майно. Крім того, суд також вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для захисту своїх прав (три роки), оскільки заповіт був складений в 1999 році і позивач [PERSON] знав про це, оскільки сам просив свою матір оформити цей заповіт на свого сина відповідача по справі, але з позовом про визнання заповіту недійсним звернувся до суду за захистом своїх прав лише у 2015 році. В даному випадку, у суду немає підстав для задоволення позову про визнання заповіту недійсним, як за недоведеністю позовних вимог так і в звязку з пропущенням позивачем строку позовної давності, а тому слід відмовити в його задоволенні. На підставі ст.ст.57, 71, 75, 534, 541 ЦК України (в редакції 1963 року),

Outcome: dismissed