Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою [PERSON], зареєстрований 25.05.2012 року в міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 681. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різницю в поглядах на сімейні відносини та обов'язки з ведення спільного господарства, у зв'язку з чим між ними часто виникали сварки. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім'ї стали неможливими. З березня 2015 року вони разом не проживають, шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство ними не ведеться. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою та збереження шлюбу є неможливим, суперечить його інтересам, а тому просить шлюб розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, проти розірвання шлюбу не заперечила. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідачки, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачкою слід прийняти, позов задовольнити. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 25.05.2012 року, який був зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 681 /а.с. 6/. У шлюбі в подружжя народився син [PERSON], [INFO] /а.с. 8/. Сім'я фактично розпалася, а шлюб існує тільки формально, так як сторони з березня місяця 2015 року разом не проживають, не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, чого відповідачка не заперечила в судовому засіданні. Поновлювати сімейні стосунки та миритися сторони не бажають. Статтею 51 Конституції України та ч. 1 статті 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що розлад у сім'ї є стійким і тривалим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін та їх малолітнього сина, оскільки його повноцінний розвиток і виховання у сім'ї, де відсутнє взаєморозуміння, є неможливим, а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved