Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася суду з вищевказаним позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого зазначила, що відповідач не виконує батьківських обов`язків щодо своїх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підтвердження позовних вимог позивач зазначила що відповідач [PERSON] ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не піклуються про їхній фізичний і духовний розвиток, не забезпечує дітей необхідним медичним забезпеченням, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі вищезазначеного позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] щодо дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 14.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Повідомлення відповідачу про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвал про відкриття провадження у справі, призначення до судового розгляду по суті, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації, та розміщення оголошення на сайті суду. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №18, її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №42, його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 01.11.2018 року серія [NUMBER] , [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », про що зроблено відповідний актовий запис № 12 від 01.11.2018 року. З висновку Катеринопільської селищної ради Черкаської області (орган опіки та піклування), затвердженого рішенням виконавчого комітету від 10.06.2020 року № 48, слідує, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначають, що батько дітей від дня розлучення (30.12.2013 року) по даний час життям дітей не цікавиться, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дітьми та приймать участь у їх вихованні. Діти не пам`ятають батька. Згідно з довідкою-розрахунком від 04.10.2021 року, наданою відділом ДВС у м. Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої станом на 02.04.2021 року становить 58019 грн. 33 коп. Вирішуючи питання, щодо позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з того, що за умовами ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судоми законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно зі ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З досліджуваних судом документів вбачається, що відповідач [PERSON] самоусунувся від виховання своїх неповнолітніх дітей та виконання своїх батьківських обов`язків. Не цікавиться долею дітей, не приймає участі у їхньому вихованні, матеріально не забезпечує, не створює необхідні умови для проживання, виховання своїх дітей. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] слід задовольнити, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є доцільним та відповідає найвищим інтересам дітей. З приводу заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, «Меріт проти України» від 30.03.2004 року зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 3 наведеної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як встановлено судом, 08.07.2020 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Терещенко В.В. укладено договір № б/н, згідно якого гонорар адвоката становить 600 грн./ 1 год. (а. с. 28). Також матеріали цивільної справи містять попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат на правову допомогу, з якого вбачається, що надані послуги представляють собою послуги з: Попереднє опрацювання матеріалів та опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правові відносини (консультація) - 20 хв.; Підготовка процесуальних документів по справі: -Підготовка заяви до органів опіки та піклування, запит до селищної ради, заява до поліції, запит до Катеринопільського ВП ГУНП - 2 год.; -Опрацювання матеріалів та складання позовної заяви - 3 год.; -Виготовлення копій, їх завірення та складання розрахунку - 1 год. Вартість одного судового засідання, яке триває менш ніж 60 хв. складає 800 грн. Всього витраченого часу 6 год. 20 хв. з розрахунку 600 грн./ 1 год. дорівнює 3800 грн. Зазначено, що клієнтом сплачено 2700 грн. Суд наголошує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що позивач понесла витрати на суму 2700 грн. за надання їй правової допомоги у судовому провадженні про позбавлення батьківських прав. Отже, оскільки позивачем не надано жодного документу, що свідчить про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення за рахунок відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у будь-якому розмірі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial