Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» 18 вересня 2018 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Данил Вікторович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, в якому позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу від 26 квітня 2017 року квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Данилом Вікторовичем, зареєстрований в реєстрі за №1241 - недійсним. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 05 вересня 2006 року між АППБ «Аваль», назву якого змінено на АТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №014/0029/74/64750, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 48000 доларів США 00 центів строком до 05.09.2026 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Позичальник перед укладенням та підписанням кредитного договору звернувся до банку із заявою-анкетою на отримання кредиту, де в графі «Відомості про кредит» власноручно зазначив відповідну суму кредиту, яку має намір отримати та обрав валюту долари США. Також, своїм підписом під вищезазначеним документом позичальник засвідчив, що «ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 вересня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням боржника - [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов`язань. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 вересня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель-2 на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язання боржника - [PERSON] , які виникають з умов Кредитного договору, в повному обсязі цих зобов`язань . 14 серпня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої сторони домовились внести зміни та доповнення до умов кредитного договору, а саме: п.1.3. Розділу 1 «Предмет договору» викласти у новій редакції: «Погашення кредиту та відсотків за користування кредитом здійснюється шляхом щомісячних фіксованих рівних платежів протягом всього строку дії кредитного договору згідно з графіком погашення кредиту та відсотків за кредитом (додаток до договору), який викласти в новій редакції. За рахунок кожного ануїтетного платежу здійснюється погашення щомісячних процентів за користування кредитом та погашення частини кредиту. Ануїтетний платіж розраховується таким чином, щоб всі щомісячні платежі при фіксованій процентній ставці були рівними на весь період дії Договору». 31 березня 2011 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №2, відповідно до умов якої, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди збільшити строк користування кредитом на 104 календарні місяці, у зв`язку з чим дата остаточного погашення кредиту - 05.05.2035 року. Крім того, сторони дійшли згоди врегулювати виконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором (п. 2, п. 3 Додаткової угоди № 2), у зв`язку з чим графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено у новій редакції в додатках № 1, 2 до додаткової угоди № 2. Також, відповідно до п. 6 додаткової угоди №2 позичальник підтвердив, що перед укладенням додаткової угоди №2, він був повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, що підтверджується ознайомленнями позичальника з Умовами кредитування, які є невід`ємною частиною додаткової угоди №2 та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. 23 лютого 2015 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №014/0029/74/64750/81-1-0-00/14612, відповідно до умов якої, у зв`язку з тим, що позичальником були виконанні умови кредитного договору щодо здійснення щорічного страхування згідно умов надання/обслуговування кредиту, сторони дійшли згоди, що з 23.02.2015 року процентна ставка за користування кредитом встановлюється у розмірі - 13,25 % річних, у зв`язку з чим графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено у новій редакції. 05 червня 2015 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №014/0029/74/64750/81-1-0-00/00002924, відповідно до умов якої, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди щодо порядку страхування за кредитним договором. Укладаючи кредитний договір №014/0029/74/64750 та додаткові угоди до нього у позичальника виник обов`язок повернути банку кредит та відсотки за кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених графіком погашення кредитної заборгованості, у разі прострочення якого кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом та відсотками. Відповідно до п.3.6. кредитного договору зобов`язання кредитора за договором забезпечуються також всім належним позичальнику майном, коштами та активами, що належать йому на праві власності незважаючи на терміни, коли і як вони були придбані, і на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України. Як стверджує позивач, 19 жовтня 2016 року позичальник звернувся із заявою до директора департаменту проблемної заборгованості АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якій просить банк розмістити на сайті квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за 1300000 грн. 00 коп. з метою пошуку потенційного покупця, а у подальшому погашення заборгованості за кредитним договором використовуючи кошти від реалізації вказаної квартири. 29 листопада 2016 року представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» було сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №74325446, з якій вказано, що квартиру за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серія [NUMBER] від 11.02.2008 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради. За результатами розгляду заяви позичальника від 19.10.2016 року інформація про продаж квартири, яка належить позичальнику за адресою: [ADDRESS] , розміщена на сайті АТ «Райффайзен Банк Аваль». 30 березня 2017 року позичальник звернувся із заявою до начальника управління пізнього збору заборгованості ФО ДПЗРК ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якій просить банк змінити умови кредитування, а саме: списати проценти за користування кредитом та пеню. Також у заяві від 30 березня 2017 року позичальник зобов`язується до 18 квітня 2017 року сплатити тіло кредиту за кредитним договором, гроші на сплату якого отримає від продажу квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Станом на 19 квітня 2017 року, як стверджує позивач, позичальник не здійснив жодних перерахувань на рахунки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 21 червня 2018 року представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» було сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 128421527, з якої стало відомо, що 26.04.2017 право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, серія та номер 1241, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Данилом Вікторовичем. У зв`язку з чим, позивач зазначає, що 26 квітня 2017 року, в супереч п. 3.6. кредитного договору, позичальник реалізував квартиру належну йому на праві власності за адресою: [ADDRESS] покупцю, якого знайшов самостійно - [PERSON] . Так, позивач стверджує, що новий власник квартири, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] перебуває у родинному зв`язку з дружиною позичальника та поручителем [PERSON] , оскільки має прізвище « [PERSON] », яке мала [PERSON] до реєстрації шлюбу з позичальником. Незважаючи на отримання доходу позичальником від реалізації належної йому квартири, вимоги п. 5.1. кредитного договору, додаткової угоди № 1, позичальник не виконує взяті на себе зобов`язання з повернення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. З урахуванням викладених обставин, позивач вважає вказаний договір таким, що підлягає визнанню недійсним, з підстав його фіктивності, а саме оскільки внутрішня воля сторін зазначеного договору не відповідала їх зовнішньому прояву меті продажу майна, а навпаки була зосереджена на відчуженні позичальником майна з метою приховати це майно в майбутньому, для того, щоб за рахунок його не можливо було погасити заборгованість за кредитним договором. Оскільки позивач вважає зазначений правочин таким, що підлягає визнанню недійсним, а також таким, що порушує його права, оскільки позивач вважав за можливе в майбутньому погасити за його рахунок заборгованість позичальника за кредитом, вимушений звернутись до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2018 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 02 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] [PERSON] , в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності, а також вважає, що особисті права позивача не були порушені внаслідок відчуження зазначеної вище квартири на підставі укладеного між відповідачами оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, з урахуванням того, що підстави для стягнення боргу за кредитним договором на час укладення правочину не виникли. 14 грудня 2018 року до суду надійшли письмові пояснення від третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В., в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав необґрунтованості. 18 березня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні 21.05.2019 року позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволенні позову, з посиланням на підстави викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак у поданих до суду 28.01.2019 року письмових поясненнях на позовну заяву, зазначив, що просить суд розгляд справи провести за його відсутності, у вирішенні процесуальних питань покладається на розсуд суду, у задоволенні позову заперечує, просить суд відмовити. З урахуванням пояснень представників позивача та відповідача, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та третьої особи. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 серпня 2006 року [PERSON] звернувся до Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» з заявою-анкетою позичальника на отримання кредиту, в якій зазначив, що бажає отримати кредит в сумі 48000 доларів США, строком на 240 місяців, зі сплатою 13,25% щорічних, на придбання квартири. Також, своїм підписом у вказаній заяві [PERSON] засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. 05 вересня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», назву якого на цей час змінено на АТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0029/74/64750, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 48000 доларів США 00 центів строком до 05.09.2026 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 вересня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням боржника - [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов`язань. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 вересня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель-2 на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язання боржника - [PERSON] , які виникають з умов Кредитного договору, в повному обсязі цих зобов`язань . 14 серпня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої сторони домовились внести зміни та доповнення до умов кредитного договору, а саме: п.1.3. Розділу 1 «Предмет договору» викласти у новій редакції: «Погашення кредиту та відсотків за користування кредитом здійснюється шляхом щомісячних фіксованих рівних платежів протягом всього строку дії кредитного договору згідно з графіком погашення кредиту та відсотків за кредитом (додаток до договору), який викласти в новій редакції. За рахунок кожного ануїтетного платежу здійснюється погашення щомісячних процентів за користування кредитом та погашення частини кредиту. Ануїтетний платіж розраховується таким чином, щоб всі щомісячні платежі при фіксованій процентній ставці були рівними на весь період дії Договору». 31 березня 2011 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №2, відповідно до умов якої, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди збільшити строк користування кредитом на 104 календарні місяці, у зв`язку з чим дата остаточного погашення кредиту - 05.05.2035 року. Крім того, сторони дійшли згоди врегулювати виконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором (п. 2, п. 3 Додаткової угоди № 2), у зв`язку з чим графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено у новій редакції в додатках № 1, 2 до додаткової угоди № 2. Також, відповідно до п. 6 додаткової угоди №2 позичальник підтвердив, що перед укладенням додаткової угоди №2, він був повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, що підтверджується ознайомленнями позичальника з Умовами кредитування, які є невід`ємною частиною додаткової угоди №2 та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. Також з наданих відповідачем до суду доказів, судом встановлено, що у забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, до якого 31.03.2011 року було внесені зміни на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрованого в реєстрі за №624, на підставі чого 31.03.2011 року в Державному реєстрі іпотек було зареєстровано відповідне обтяження іпотекою стосовно об`єкту нерухомості квартири [ADDRESS] (на цей час [ADDRESS] , з розміром основного зобов`язання 48000 доларів США, строком до 05.05.2035 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №143721019 від 01.11.2018 року. Отже, судом встановлено, що сторонами також було забезпечено виконання позичальником умов кредитного договору №014/0029/74/64750 від 05.09.2006 року іпотекою квартирою [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . 23 лютого 2015 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №014/0029/74/64750/81-1-0-00/14612, відповідно до умов якої, у зв`язку з тим, що позичальником були виконанні умови кредитного договору щодо здійснення щорічного страхування згідно умов надання/обслуговування кредиту, сторони дійшли згоди, що з 23.02.2015 року процентна ставка за користування кредитом встановлюється у розмірі - 13,25 % річних, у зв`язку з чим графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено у новій редакції. 05 червня 2015 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №014/0029/74/64750/81-1-0-00/00002924, відповідно до умов якої, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди щодо порядку страхування за кредитним договором. Також зазначено, що позичальник зобов`язується не пізніше 30 днів з моменту зниження процентної ставки з`явитись до кредитора з метою підписання графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором в новій редакції. 19 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся із заявою до директора департаменту проблемної заборгованості АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якій просить банк розмістити на сайті квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за 1300000 грн. 00 коп. з метою пошуку потенційного покупця, а у подальшому погашення заборгованості за кредитним договором використовуючи кошти від реалізації вказаної квартири. 29 листопада 2016 року представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» було сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №74325446, з якій вказано, що квартиру за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серія [NUMBER] від 11.02.2008 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради. 30 березня 2017 року [PERSON] звернувся із заявою до начальника управління пізнього збору заборгованості ФО ДПЗРК ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якій просить банк змінити умови кредитування, а саме: списати проценти за користування кредитом та пеню. Також у заяві від 30 березня 2017 року позичальник повідомив, що готов до 18 квітня 2017 року сплатити тіло кредиту за кредитним договором, гроші на сплату якого отримає від продажу квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Станом на 19 квітня 2017 року, як стверджує позивач, позичальник не здійснив жодних перерахувань на рахунки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Однак, 26 квітня 2017 року право власності на квартиру [ADDRESS] було перереєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №1241, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №128421527 від 21.06.2018 року. Позивач вважаючи вказаний договір недійсним, з підстав фіктивності, звернувся до суду з відповідним позовом. Так, відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини п`ятої статті 203\~ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті\~234 ЦК України.\~\~\~ Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, а також кореспондується Верховним Судом в постанові від 04 березня 2019 року по справі №642/4737/16-ц. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Отже, з аналізу викладених норм права вбачається, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивач в мотивування заявлених позовних вимог стверджує, що договір купівлі-продажу, серія та номер 1241 від 26.04.2017року, підлягає визнанню недійсним, з огляду на те, що сторони які уклали вказаний договір купівлі-продажу перебувають у родинному зв`язку, які уклали його з метою приховати майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Однак, суд вважає зазначені посилання безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду жодного доказу на підтвердження наявності ознакам фіктивного правочину в оспорюваному договорі. Так, як вже зазначалось, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що 26 квітня 2017 року право власності на квартиру [ADDRESS] було перереєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №1241, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №128421527 від 21.06.2018 року. Статтею 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Із матеріалів справи вбачається, що право власності [PERSON] на спірну квартиру було зареєстровано нею у встановленому законом порядку. Одночасно суд зазначає, що позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано до суду належним чином завіреної копії оспорюваного договору, як і не заявлялось під час розгляду справи відповідного клопотання про витребування такого доказу, як і документів, що стали підставою для його укладення, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості пересвідчитись в умовах такого договору. У той же час, під час розгляду справи, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] . було підтверджено в письмових поясненнях, що зазначений договір купівлі-продажу від 26.04.2017 року, на підставі якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , був укладений між останньою та [PERSON] Відповідно до п.1 даного договору [PERSON] передав у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність за обумовлену в цьому договорі грошову суму квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже, за наявності вказаного пункту, що було посвідчено приватним нотаріусом, встановлено, що сторони оспорюваного договору свідчать, що цей договір не носить характеру мнимого чи удаваного та не приховує іншої угоди, крім того, покупцем було передано продавцю грошові кошти за придбання зазначеної квартири. Щодо тверджень позивача, що новий власник квартири, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] перебуває у родинному зв`язку з дружиною позичальника та поручителем [PERSON] , оскільки має прізвище « [PERSON] », яке мала [PERSON] до реєстрації шлюбу з позичальником, що також свідчить про можливість укладення правочину без наміру правових наслідків, суд вважає також безпідставними, оскільки позивачем по-перше жодним належним чином не підтверджено, що сторони взагалі перебувають дійсно у родинних зв`язках, а по-друге, укладення договору купівлі-продажу між особами, які перебувають у родинних зв`язках не може вважатись беззаперечним та не оспорюваним фактом укладення правочину без наміру правових наслідків. Крім того, суд зазначає, що у відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем жодним чином не доведено, що [PERSON] станом на момент укладення оспорюваного договору, вчиняла дії, які спрямовані на не настання реальних наслідків вчинення такого правочину, у зв`язку з чим, суд зазначає, що підстави для визнання зазначеного договору фіктивним відсутні, з урахуванням того, що як вже вказувалось, що якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Щодо встановлення намірів [PERSON] під час вчинення зазначеного договору, суд зазначає, що позивачем також жодним чином, крім висловлення припущень, не підтверджено, що його дії були спрямовані саме на перереєстрацію належного йому майна, для майбутнього уникнення погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок його майна. Крім того, суд вважає в цій частині посилання позивача також безпідставними, оскільки спростовуються особисто викладеними та наданими позивачем до суду доказами, а саме заявою [PERSON] , який особисто, до укладення спірного договору, сповіщав банк про свій намір реалізації цього майна для погашення кредитних коштів за кредитним договором. Не сплата [PERSON] . грошових коштів, отриманих від реалізації належного йому на праві власності майна, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, не може свідчити про відсутні наміри такої особи на настання\~реальних наслідків\~під час\~вчинення такого\~правочину. Також, як встановлено судом, на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2017 року, спору між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором не існувало, оскільки з таким позовом банк звернувся до Київського районного суду м. Одеси через чотири місяці після вчинення оспорюваного договору, а саме - 28.08.2017 року, за наслідком розгляду якого, на цей час рішення суду не ухвалювалось. Крім того, судом враховується, що квартира [ADDRESS] , не виступала в якості забезпечення виконання умов кредитного договору №014/0029/74/64750 від 05.09.2006 року. Навпаки, судом встановлено, що у забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, до якого 31.03.2011 року було внесені зміни на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрованого в реєстрі за №624, на підставі чого 31.03.2011 року в Державному реєстрі іпотек було зареєстровано відповідне обтяження іпотекою стосовно об`єкту нерухомості квартири [ADDRESS] (на цей час [ADDRESS] , з розміром основного зобов`язання 48000 доларів США, строком до 05.05.2035 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №143721019 від 01.11.2018 року. Отже, судом встановлено, що сторонами також було забезпечено виконання позичальником умов кредитного договору №014/0029/74/64750 від 05.09.2006 року іпотекою квартирою [ADDRESS] [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку»\~сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті\~іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. На підставі вищевикладеного вбачається, що у разі наявної заборгованості [PERSON] за кредитним договором №014/0029/74/64750 від 05.09.2006 року, який забезпечений іпотекою - квартирою [ADDRESS] [ADDRESS] , позивач АТ «Райффайзен банк Аваль» вправі задовольнити свої вимоги за рахунок зазначеного майна. Доказів того, що на цей час позивачем здійснювались такі дії, та у разі реалізації іпотечного майна, коштів за рахунок зазначеного майна недостатньо для погашення заборгованості відповідача за кредитним договором, до суду не надано. За змістом статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права Уа інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст. 13 ЦПК України в якій зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Позивачем не надано доказів, що спірним договором порушено його права чи інтереси щодо об`єкту договору купівлі-продажу - квартири за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням того, що між позивачем та [PERSON] існують боргові зобов`язання щодо кредитних коштів за кредитним договором №014/0029/74/64750 від 05.09.2006 року, ані стосовно усього майна належного [PERSON] , яке не перебуває під обтяженням. Посилання позивача на п. 3.6. кредитного договору, що зобов`язання кредитора за договором забезпечується також всім належним позичальнику майном, коштами та активами, що належать йому на праві власності незважаючи на терміни, коли і як вони були придбані, і на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України, не наділяє позивача правом пред`явлення вимоги до іншого майна, ніж те, що було передано в іпотеку у відповідності до норм чинного законодавства України. Крім того, суд розглядаючи справу, враховує, що Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Отже, сам по собі факт заборгованості, яка не заявлена до боржника, не може автоматично і беззаперечно виступати обмеженням особі розпоряджатись і користуватись належним їй на праві власності майном, яке не перебуває під обтяженням, права на що закріплені і охороняються Законом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Данил Вікторович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Згідно з\~ч.1,\~2,\~6\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається\~на\~сторони пропорційно\~розміру\~задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Оскільки позов позивача задоволенню не підлягає, судові витрати понесені позивачем до відшкодування за рахунок відповідача не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed