Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Управління сім`ї, молодіжної політики, та захисту дітей Тернопільської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб 14.09.2013, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30.05.2017 було розірвано. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачем, яка займається його вихованням. Відповідач проживає окремо від сина, періодично їздить на заробітки до Республіки Польщі. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду справа № 607/16368/18 від 29.10.2018 вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина у розмірі 1 600,00 грн. Крім того, відповідач для тимчасового виїзду дитини за кордон надавав нотаріально посвідчену згоду разом із позивачем, терміном з 01.02.2017 по 01.02.2020. З моменту надання такої згоди, мати разом сином проживають в Республіці Польщі і на даний час позивач перебуває у цивільному шлюбі із [PERSON] , з яким в них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Згідно рішення воєводи Мазовецького в м. Варшава позивачу та її сину [PERSON] надано дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Польща до 22.04.2021. Відтак, в інтересах дитини є необхідність отримати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього за межі України без згода батька, оскільки відповідач часто перебуває за кордоном, можливості приділяти увагу сину і займатись його вихованням у нього немає. У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польщі з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , у період з 01.07.2020 по 22.04.2022. Представником позивача було подано заяву про зміну предмету спору, в якій представник просить змінити строк, на який позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без дозволу його батька, оскільки як в Україні, так і Республіці Польща було введено карантин, у зв`язку з поширенням вірусу COVID 19. Позивач разом із сином не мала можливості повернутися в Україну. У той же час відповідач так само створив нову сім`ю, в якій в нього народилася дитина та так само проживає за кордоном. При цьому, з позивачем він не контактує та в неї відсутні контактні дані відповідача. Однак, така ситуація є перешкодою для подальшого навчання сина в освітньому закладі, відповідно продовження роботи позивача в Польщі та створить суттєві проблеми для її сімейного життя. У зв`язку із вищенаведеним, представник позивача просить надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , у період з 15.12.2020 до закінчення навчання в дитячому садку - 31.08.2021. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, однак від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, та що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів та підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду справа № 607/2659/17 від 30.05.2017 був розірваний. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 18.06.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1397. Згідно довідки № 264 від 24.02.2020, виданої ТОВ «Коменерго - Тернопіль 4», [PERSON] разом із сином зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду справа № 607/16368/18 від 29.10.2018 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1 600,00 грн. щомісячно, починаючи з 21.08.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Як слідує із нотаріально посвідченої заяви приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кузьмович Н.В., зареєстрованої в реєстрі за №№ 4929, 4930 від 13.12.2016, [PERSON] та [PERSON] надали згоду на відкриття візи та тимчасові поїздки за кордон в Польщу та інші Шенгенської Угоди країни Європи, з метою супроводу, гостювання, туризму та відпочинку в період з 01.02.2017 по 01.02.2020, їхньому малолітньому сину [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення воєводи Мазовецького в м. Варшава від 24.04.2018 [PERSON] надано дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Польща до 22.04.2021. Крім цього, рішенням воєводи Мазовецького в м. Варшава від 13.06.2018 неповнолітньому [PERSON] також надано дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Польща до 22.04.2021. Суд погоджується з аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд погоджується з аргументами позивача, що її син, перебуваючи за кордоном, буде мати можливість ознайомитися із життям та побутом людей в інших країнах, розширить його кругозір та світосприйняття, що буде сприяти його усесторонньому розвитку, та буде сприяти фізичному, духовному та моральному розвитку дитини та буде відповідати інтересам дитини. Узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд вважає, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. За вказаних обставин, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері без дозволу і супроводу батька відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, а тому, позовні вимоги слід задовольнити, надавши [PERSON] тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Польща з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , на період з 15 грудня 2020 року по 31 серпня 2021 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved