Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач в вересні 2014 року звернувся до суду з позовом [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 232 849 грн.. та судових витрат. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №ML-502/060/2007, відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 112 906,82 дол. США, строком по 10.12.2035 року зі сплатою 20,03 % річних. В забезпечення вказаного договору Банк уклав з [PERSON] Договір поруки № SR-502/060/2007/ Відповідно до положень зазначеного кредитного договору [PERSON] зобов'язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки, комісію та інші передбачені договором платежі у встановлені договором строки. Позичальником [PERSON] у встановлені кредитними договорами строки, повернення наданого кредиту та сплати відсотків за його користування не дотримуються, у зв'язку з чим у нього перед банком станом на 05.09.2014 року виникла заборгованість у розмірі 657 116,14 дол. США. 26.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір відступлення прав за вказаним кредитним договором у зв'язку з чим позивач набув права вимоги до відповідача та звернувся до суду для захисту своїх прав. В судове засідання представник позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Зауліна О.Г. (діє на підставі довіреності від 03.06.14), але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю (а.с.103). Відповідачі. в судове засідання не з'явилися, хоча про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином у встановленому порядку, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення (а.с.51). Відповідачі, у судове засідання не з'явилися, про час і місце були повідомлені належним чином, поважних причин неявки суду не представили. Суд у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, додані до неї документи прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.12.200 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] (надалі відповідач, позичальник, боржник), був укладений Кредитний договір №ML-502/060/2007, на підставі кредитної заявки останнього від 10.12.2007 року (а.с.12), відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 112 906,82 дол. США, строком по 10.12.2035 року зі сплатою 20,03 % річних. з суми першого внеску та фіксованим відсотком 3,49 % (відповідно до п.2 договору) на придбання автомобіля (а.с.6-11). сторони домовились, що для розрахунку процентів за користуванням кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка. Погашення заборгованості буде здійснюватися шляхом сплати ануїтет них платежів. Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору відповідач був ознайомлений та згодний, про що свідчать його підписи на кожній сторінці договору. Згідно кредитної заявки [PERSON] просила видати кредит у сумі 112906,82 дол.США шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок [NUMBER] відкритий у ЗАТ ОТП на її ім'я. У день укладання кредитного договору між Банком та відповідачем був підписаний Додаток -частина № 2 (а.с.7-10) до зазначеного кредитного договору, який (відповідно до п.6 кредитного договору) є його невід'ємною частиною та відповідно до якого між сторонами було узгоджено графік погашення кредиту, в якому було детально зазначено, в які саме строки та які саме суми відповідач має сплачувати на користь Банка для погашення наданого йому кредиту. Згідно п.1.4.1.5.1. вбачається, що у випадку порушенням позичальником своїх зобов'язань, встановлених п.п.2.3.6.,.2.3.7.,2.3.7.1. цього договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток ( в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за цим договором(плаваючи чи фіксована процентна ставка) підвищується на 4% річних, в порядку передбаченим цим договором. Підвищення процентної ставки, передбачене п.1.4.1.5.1., буде здійснено в силу настання п.1.4.1.5.1. цього договору та не потребує укладання будь-якого додаткового договору до цього договору чи графіка погашення у новій редакції та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту, при цьому процентна ставка по кредиту підлягає підвищенню в перший банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення. будь-якого з п.п.2.3.6., 2.3.7, 2.3.7.1. цього договору. Згідно п.1.9. Банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником або/та поручителем своїх боргових зобов'язань та інших зобов'язань за цим кредитним договором. Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного додатку відповідач був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підпис на додатку (а.с.15-18). Відповідно до п.2. кредитного договору Банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на умовах, зазначених у договорі. Згідно п.1.1. кредитного договору в порядку передбаченому цим договором Банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, визначеній у частині № 1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобов'язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у договорі. Відповідно до п.1.5.1. кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється щомісяця у розміри та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковими перерахуваннями на поточний рахунок. Згідно п.1.6.1. кредитного договору позичальник зобов'язаний повністю повернути Банку суму отриманого кредиту не пізніше дати остаточного повернення кредиту та відповідно до умов за п.1.5. цього договору. Згідно п.. 4.1.-4.1.3. кредитного договору за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань по цьому договору, позичальник несе відповідальність в порядку і на умовах, визначених в цьому договорі, а саме: - за порушення зобов'язань з повернення кредиту, процентів у визначені договором строки, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки; - за прострочення боргових зобов'язань понад 15 днів сплатити штраф у розмірі 0,01 % від суми прострочених зобов'язань, але не менше 25 грн.; - за прострочення боргових зобов'язань понад 30 днів сплатити штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених зобов'язань, але не менше 50 грн. З позову вбачається, що Банк умови кредитного договору виконав та надав відповідачу кредитні кошти. Також 10.12.2007р. між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-502/060/2007 в забезпечення зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором №ML-502/060/2007 (а.с.11-)., згідно ст.1 якого поручитель зобов'язується відповідати за повне і своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань. 26.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (надалі позивач, кредитор) було укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого позивач набув, а ПАТ «ОТП Банк» відступ права вимоги за кредитними договорами у тому числі і за вищевказаним кредитним договором (а.с.72-84), що підтверджується Додатком № 1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю, в якому зазначений перелік кредитних договорів (а.с.53-87). З матеріалів справи вбачається, що позивач згідно Свідоцтва серії А01 № 215694 про державну реєстрацію юридичної особи, зареєстрований як юридична особа (а.с.30-31), згідно довідки АБ № 624314 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій, перебуває на обліку у Головному управлінні статистики у м. Києві (а.с.36), згідно Банківської ліцензії за № 191 та дозволів НБУ (а.с.29-35) має право надання банківських послуг, визначених частиною 1 та п.5-11 та п.1-4 ч. 2 та 4 ст. 47 Закону України «Про Банки і Банківську діяльність» (а.с.13), тобто має всі необхідні документи щодо здійснення діяльності пов'язаної з послугами надання кредитів, тощо. Відповідачу було відомо про можливість застосування кредитором процедури примусового дострокового повернення кредиту, оскільки така процедура прописана у кредитному договорі, який він особисто підписав. Судом встановлено, що позивачем була направлена відповідачу Досудова вимога про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором від 25.06.2011 року (а.с.15-16). У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитними договорами у позичальника перед позивачем, станом на 05.09.2014 року виникла прострочена заборгованість, загальна сума якої за розрахунком заборгованості, становить - 657 116,14 дол. США, що за курсом НБУ станом на 05.09.2014 року (1 дол. США = 12,528758 грн.), складає - 8 232 849 гривень , з яких: - заборгованість за кредитом - 112 876,90 дол. США, - заборгованість по відсотках 28 438,40 дол. США, - пеня за прострочення зобов'язань - 515 800,84 дол. США, що за вказаним курсом становить 6462344,03 грн.. Розрахунок заборгованості зазначений у позові та доданий до матеріалів справи (а.с.17 ). На момент розгляду справи доказів погашення кредиту та сплати відсотків, пені у суду немає. Судом встановлено, що п.4.1.1. кредитного договору передбачено у разі невиконання зобов'язань стягнення з позичальника на користь кредитора пені в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконаня боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. На підставі вищезазначеного суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачі пені, заявлені обґрунтовано. Отже, допустивши прострочення кредиту, відповідач порушили не тільки свої договірні зобов'язання, а й вимоги законодавства України. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На момент розгляду справи, доказів погашення відповідачем зазначеної вище заборгованості, сплати відсотків, пені, інфляційних збитків, тощо у суду не має. За таких обставин, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача всієї суми заборгованості, яка виникла у нього за кредитним договором, обґрунтованими та такими, що відповідають умовам цього договору та ст. 1050 ЦК України. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільний кодекс України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст.ст.. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до положень ст.ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу , процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. У Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - зазначено, що відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином вбачається, що Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У зв'язку з зазначеним суд доходить висновку, що кредитор має право заявляти вимоги щодо виконання відповідачем своїх зобов'язань у грошовій одиниці України в еквіваленті за курсом НБУ станом на 22.05.2014 року, так як це не суперечить законодавству України. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідач був обізнаний про розгляд вказаної справи у судовому порядку, проте за весь час її розгляду не надав суду обґрунтованих належних доказів щодо неправомірності висунутих до нього позовних вимог. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 5532 від 15.07.2014 року (а.с.5). Отже, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають також і ці витрати з кожного в рівних частках. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved