Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.12.2018 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 1988 році сім'я позивача отримала 2-х кімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS], житловою площею 29.80 кв. м. Квартира в кооперативному будинку ЖБК «Арсеналець - 27», членом ЖБК була позивач. В 2005 році позивач отримала свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. На той час позивач, її чоловік, син були зареєстровані в належній нам квартирі. В 2010 році племінник чоловіка, відповідач по справі [PERSON], закінчував навчання в медичному університеті ім. Богомольца в м. Києві. На прохання відповідача позивач погодилася зареєструвати його за своєю адресою, що і було виконано 19.03.2010. Наприкінці 2014 року відповідач виїхав до Португальської Республіки, де на той час проживала дружина відповідача. З часу виїзду до Республіки Португалії відповідач жодного разу до міста Києва не приїздив, там має уже постійне проживання та роботу. Повертатися до міста Києва відповідач не має наміру, так як його сім'я прийняла рішення на проживання в Португальській Республіці. Відповідач не тримається за реєстрацію в м. Києві, тому і видав довіреність від 11.10.2018, але, при зверненні до Центру адміністративних послуг Деснянської РДА м. Києва позивачу було відмовлено у зняті відповідача з реєстрації, так як він є військовозобов'язаним. Залишаючись зареєстрованим у спірній квартирі відповідач порушує право власності позивача та позбавляє можливості отримувати субсидії. У зв»язку з викладеним вище позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 26 травня 2005 року, яке видано Головним управлінням житлового забезпечення Виклнавчий орган Київської міської ради від 26 травня 2005 року [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] з 19 березня 2010 року по теперішній час. Відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає з 2014 року, добровільно виїхав з квартири, що підтверджується Актом складеним комісією від 01.03.2018 ЖБК «Арсеналець-27», Актом складеним комісією від 15.06.2018 ЖБК «Арсеналець-27», Актом складеним комісією від 28.11.2018 ЖБК «Арсеналець-27». Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 704,80грн.

Outcome: approved