Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з цивільним позовом до [PERSON] в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 1,1500 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території с. Шоломинь, Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яка значаться за [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її баба [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, від 03.05.2003 року. До складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшло право власності на вказану земельну ділянку. Своїм майном на випадок смерті [PERSON] не розпорядилася, а тому спадкування її майна відбувається за законом відповідно до положень Цивільного кодексу Української РСР. Спадкоємцем першої черги майна [PERSON] є її дочка відповідач по справі [PERSON]. Позивач стверджує, що у відповідності до положень ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Проте не має можливості здійснити своє право на спадкування в позасудовому порядку, оскільки оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно - державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] від 14.10.1998 року, був втрачений. У судове засідання позивач не з'явилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, однак подала суду заяву у якій зазначила, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти прийняття рішення про задоволення позову, розгляд справи просить здійснювати у її відсутності. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заяви про визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла баба позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 03.05.2003 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в склад якої увійшло право власності на земельну ділянку площею 1,1500 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території с. Шоломинь, Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про що свідчить державний акт на право власності [NUMBER] від 14.10.1998 року та довідка Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 920 від13.07.2016 року. Згідно довідки № 923 від 13.07.2016 року, виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, [PERSON], до дня смерті проживала та була зареєстрованою у домогосподарстві [ADDRESS], яке рахується за її дочкою [PERSON]. В даному господарстві разом з нею до дня смерті проживала без реєстрації її онука [PERSON], яка доглядала за нею до дня смерті, вела господарство, продовжила вести господарство та управляти спадковим майном після її смерті. Факт родинних відносин між спадкодавцем та позивачем стверджується, копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданим 18.06.1977 року Львівським палацом урочистих подій, згідно якого [PERSON] народилася [INFO], її батьками значаться [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 05.07.1965 року, [PERSON], народилася [INFO], а її батьками значаться [PERSON] та [PERSON]. 21.11.1968 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], у зв'язку з чим змінила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]», на прізвище «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого 21.11.1968 року, Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» випливає, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. В рішенні Конституційного Суду України у справі №1-7/99 від 09.02.1999 року, суд дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Так, спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на момент їх виникнення. За життя [PERSON] своєю власністю на випадок смерті не розпорядилася. Згідно ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно приписів ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, котрий був чинним на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №185 від 14.06.1994 року, яка діяла на момент відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. З Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» випливає, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», якщо у шестимісячний строк для прийняття спадщин позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно Таким чином з вищенаведених положень законодавства України, вбачається, що позивачка [PERSON], фактично прийняла спадщину після смерті своєї баби [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою № 923 від 13.07.2016 року, виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. За вказаних вище обставин, беручи до уваги те, що позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], однак не може оформити право власності на неї оскільки правовстановлюючі документи на майно існували проте були втрачені, те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, те, що обставини склалися так, що в іншому, крім судового порядку, позивач не має можливості реалізувати своє право на спадщину, враховуючи безумовне визнання позову відповідачем, те, що визнання права власності за позивачем на спірне майно не порушить прав відповідача та третіх осіб, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved