Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2019 року пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просила провести поділ будинковолодіння за [ADDRESS] в натурі, відповідно до часток у спільній власності [PERSON] - 13/25 часток та [PERSON] - 12/25 часток, виділити [PERSON] в натурі належну їй частку в розмірі - 13/25 частин та визнати за нею права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку «А», загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м., підвалу «А», площею 6,5 кв.м., сараю «В», вбиральні «Д», огорожі «1», відмостки «І». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на підставі договору дарування належить 13/25 частин будинковолодіння по [ADDRESS] . 25 червня 1990 року на підставі договору дарування Тернопільським об`єднаним бюро технічної інвентаризації внесено запис в реєстрову книгу за №2618. 14 грудня 2006 року Тернопільською міською радою їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , згідно якого вона є власником земельної ділянки площею 0,0268 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться під її часткою будинковолодіння по [ADDRESS] . Відповідач є власником інших 12/25 частин вказаного будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідач від поділу будинку в натурі відмовляється, посилаючись на відсутність у неї коштів для виготовлення всіх належних документів. Виділення частини будинковолодіння та визнання права власності на відповідну його частину позивачу необхідно для належного володіння та користування своїм майном, оскільки на даний час вона позбавлена права на вироблення житлової субсидії. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Калинюк Б.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Попередньо подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечила щодо задоволення позову. За вказаних обставин, відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 13/25 частин будинковолодіння за [ADDRESS] , що стверджується договором дарування від 22 червня 1990 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І., зареєстрованим в реєстрі за №4-1954 та реєстраційним посвідченням від 25 червня 1990 року, виданим Тернопільським обласним об`єднанням бюро технічної інвентаризації, зареєстрованим в реєстрову книгу за №2618. Як вбачається з рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів за №512 від 25 липня 1996 року «Про перейменування вулиці м. Тернополя», вирішено перейменувати [INFO] на [INFO]. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №446 від 28 квітня 2005 року «Про присвоєння номерів квартирам» присвоєно 13/25 частині житлового будинку по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] номер квартири - №2 . Як слідує з державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 14 грудня 2006 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0268 га, яка розташована по [ADDRESS] . Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок за [ADDRESS] , загальна площа будинку за [ADDRESS] становить 79,9 кв.м., житлова 51,9 кв.м., допоміжна - 28 кв.м. З висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 16 листопада 2018 року за №273, складеного ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» встановлено, що склад новоутворених об`єктів нерухомого майна та їх адреси: І підвал площею 6,5 кв.м., 2-1 коридор площею 2,6 кв.м., 2-2 коридор площею 7,0 кв.м., 2-3 кімната площею 15,3 кв.м., 2-4 кімната площею 16,1 кв.м., 2-5 кухня площею 11,9 кв.м., 2-6 житлова площею 20,5 кв.м., сарай літ. «В», вбиральня літ. «Д», огорожа та відмостка. Вказані об`єкти розташовані по [ADDRESS] . За технічними показниками житловий будинок має окремий вхід і може бути виділений при дотриманні вимог містобудівної документації та вихідних даних, вимог законодавства, державних будівельних норм, стандартів і правил. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У частині 1 статті 355 ЦК України наведено загальне визначення поняття права спільної власності, яке стосується тих випадків, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам (суб`єктам права власності) одночасно. У такому разі між вказаними суб`єктами виникає спільна власність. Право спільної власності - це право двох чи більше осіб на один об`єкт (на одну річ або сукупність речей). Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В силу вимог ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна, як це передбачає ст. 392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, беручи до уваги визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити її права та інтереси. На підставі викладеного та

Outcome: approved