Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 29 квітня 2012 року вона уклала договір позики з [PERSON], відповідно до умов якого надала їй в борг грошові кошти в сумі 7000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 12.10.2016 року складає 180 961,99 (сто вісімдесят тисяч девятсот шістдесят одну) гривню 99 копійок. Вказує, що в підтвердження отримання грошової суми, відповідачка [PERSON] власноручно написала їй розписку, в якій підтвердила факт отримання від неї вищезгаданої грошової суми в присутності свідка [PERSON]. Також у розписці [PERSON] зобовязалася повернути їй борг в сумі 7000,00 доларів США, в гривневому еквіваленті у термін до 29 червня 2012 року. Зазначила, що на даний час відповідач умов договору не виконала, гроші в термін до 29 червня 2012 року так і не повернула, як це було обумовлено та зафіксовано в розписці. На неодноразові звернення з вимогою повернути позичені гроші, відповідач відповідає відмовою. Вказала, що вона 30 червня 2016 року направила на адресу [PERSON] рекомендованим листом вимогу (лист-претензію), щодо повернення на протязі десяти календарних днів, грошових коштів в сумі 7000,00 доларів США, які та взяла в борг. Однак відповідачкою по даний час грошові кошти так і не були повернуті. Вважає, що своїми неправомірними діями відповідачка [PERSON] не виконала умови визначені змістом зобов'язання, та не повернула борг, чим порушила вимоги ст.ст. 526, 530 ЦК України. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачки [PERSON] на її користь борг у сумі 7000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 12.10.2016 року складає 180961,99 грн. та судові витрати в справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі, заперечення не визнала, проти застосування строків позовної давності, які були заявлені представником відповідача заперечувала. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі, заперечував щодо викладеного представником відповідача в запереченні та заяві про застосування строку позовної давності та просив не приймати їх до уваги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Також надав суду заяву в якій просив відмовити позивачу в звязку із застосуванням строків позовної давності, посилаючись на викладене в заяві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] це її знайома, вона їй в 2014 році позичала гроші 5000 тисяч доларів. Восени 2015 року вони разом з [PERSON] були вдома у [PERSON] яка пообіцяла повернути кошти до листопада місяця 2016 року та просила відтермінувати повернення вказаних коштів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] в 2012 році брала в неї в борг кошти в сумі 7000 тисяч доларів США, які через два роки їй повернула. Також вказала, що вона була присутньою при укладенні договору позики між [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він був присутнім при передачі грошей [PERSON] два рази, оскільки [PERSON] позичала в [PERSON] спочатку пять тисяч доларів, а потім ще дві тисячі доларів. Підтвердив той факт, що розписку про отримання коштів писала [PERSON] особисто. Вказав, що вони неодноразово зверталися до [PERSON] з усним проханням про повернення вказаних коштів, однак остання просила відтермінувати повернення даних коштів. Вказав, що [PERSON] поїхала в Республіку Італію де і знаходиться по даний час, а її чоловік обіцяв їм повернути кошти до листопада місяця 2016 року. Вислухавши пояснення сторін, представників, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона передає у власність іншій стороні кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей. Так, судом встановлено, що 29 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передала останній грошові кошти в розмірі 7000,00 доларів США. Отримані кошти відповідач [PERSON] зобов'язалася повернути позивачу [PERSON] в повному обсязі протягом 2 місяців, а саме до 29 червня 2012 року. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Також судом встановлено, що на підтвердження укладення вищевказаного договору позики та його умов відповідач [PERSON] написала позивачу власноручно розписку, якою посвідчила факт отримання в борг від [PERSON] грошової суми в розмірі 7000,00 доларів США, та в якій зобов'язалася повернути вищевказану суму на протязі двох місяців з дня отримання, а саме до 29 червня 2012 року (а.с.4). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику - кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором між ними. Проте, як встановлено судом, станом на день звернення до суду відповідач [PERSON] борг позивачу [PERSON] так і не повернула. Крім того із матеріалів справи вбачається, що тільки 30 червня 2016 року позивачкою [PERSON] було направлено на адресу відповідача [PERSON] рекомендованим листом вимогу (лист-претензію), щодо повернення на протязі десяти календарних днів, грошових коштів в сумі 7000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 180961,99 грн., які остання взяла в борг (а.с. 6-8). Однак, жодних дій, щодо виконання свого зобов'язання з повернення боргу станом на день звернення до суду відповідачем [PERSON] не вчинено, та сума боргу перед позивачем [PERSON] за договором позики складає 7000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 12.10.2016 року становить 180 961 (сто вісімдесят тисяч девятсот шістдесят одну) гривню 99 копійок. Відповідно до ст. 257, ч.1 ст. 261, ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. У правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-11цс13, яка є обов'язковою для усіх судів України зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Так, судом встановлено, що договір позики від 29 квітня 2012 року укладався строком на 2 місяці, тобто до 29 червня 2012 року. Перебіг строку позовної давності в даному випадку розпочинається з 29 червня 2012 року, а закінчується 29 червня 2015 року. Однак, позивачем лише 30 червня 2016 року на адресу відповідача було направлено рекомендованим листом вимогу (лист-претензію), щодо повернення на протязі десяти календарних днів, грошових коштів в сумі 7000,00 доларів США, в гривневому еквіваленті 180961,99 грн., які остання взяла в борг (а.с.6-8) та зобовязувалася повернути до 29 червня 2012 року. Крім того, суд не приймає до уваги також і довідку про хворобу позивача надану до матеріалів справи (а.с.9), як доказ пропущення позивачем строку давності в звязку з хворобою, оскільки в ній відомості про хворобу позивача датовані за два останніх місяці до закінчення строків позовної давності, а жодної письмової вимоги про повернення боргу позивачем на протязі з 29 червня 2012 року по 29 червня 2015 року відповідачу не направлялося, що і спростовує пояснення позивача та її представника надані в судовому засіданні, інших доказів, які б слугували підставою для належного повідомлення відповідача позивачем щодо повернення суми боргу суду не надано. Також, суд не приймає до уваги і пояснення свідків, оскільки останні лише підтвердили факт усного звернення позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] з вимогою про повернення боргу і то в осінній період 2015 року. Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що заявлена представником відповідача в справі [PERSON] заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованою. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч. 5 ст. 257 ЦК України України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні поважних причин пропущення строку позовної давності не навели, а тому суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики слід відмовити в звязку зі спливом строку позовної давності. Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України в разі відмови в задоволенні позовних вимог судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed