Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], шляхом надання позивачу безперешкодного права користування вищевказаним житловим приміщенням. Також позивач просила зобов'язати відповідача надати їй ключі від вказаної квартири. У обґрунтуванні позовних вимог зазначила наступне. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] 01 березня 2016 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві складено акт про вселення позивача у вищевказану в квартиру. Проте, фактично вселення в квартиру не відбулося, оскільки відповідач [PERSON] не виділив позивачу окреме спальне місце, де б вона могла проживати: одна кімната була зачинена на замок, а інша кімната, в якій проживає відповідач [PERSON], була заставлена його особистими речами та меблями так, щоб виділити окреме спальне місце не було можливості взагалі. Окрім того, відповідач [PERSON] самовільно встановив новий замок у вхідних дверях, ключ від якого [PERSON] надано не було під час вселення. 09 березня 2016 року позивач прийшла до свого місця проживання, однак квартира була зачинена на декілька замків, внаслідок чого остання не змогла потрапити до помешкання. Відповідач [PERSON] в цей час знаходився у квартирі та на прохання позивача відчинити вхідні двері та надати доступ до квартири відмовився. Таким чином, відповідач [PERSON] чинить позивачу перешкоди у проживанні в квартирі, чим порушує її законні права та інтереси, добровільно не виконує рішення суду. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року за вищевказаним позовом відкрито провадження. 26 липня 2016 року відповідач [PERSON] через свого представника надав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з тих підстав, що жодних перешкод в користуванні житловим приміщенням позивачу ніколи не чинилося. Спірна квартира належить [PERSON] та його матері [PERSON] на праві спільної часткової власності. У свою чергу мати відповідача проживає в маленькій кімнаті площею менше 10 кв.м. Відповідач разом зі своєю сім'єю проживає в іншій кімнаті площею 17,6 кв.м., тому виділ окремого спального місця, на яке посилається позивач, як на підставу своїх порушених прав, є неможливим. Щодо обставин, які сталися 09.03.2016, відповідач вказує, що ніякого перешкоджання в користуванні житловим приміщенням з його боку не було, замки він не міняв. Окрім того, 26 липня 2016 року [PERSON], [PERSON] через свого представника надали суду зустрічну позовну заяву, в якій, посилаючись на норму п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України, просили суд визнати особистий сервітут [PERSON] на користування житловим приміщенням припиненим на підставі припинення обставин, які були підставою для його встановлення, та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтовують тим, що 29 листопада 2012 року відповідача [PERSON] було зареєстровано в спірній квартирі за письмовою згодою позивачів, при цьому між позивачами та відповідачем було усно обумовлено, що відповідач буде зареєстрована та проживати в квартирі при умові постійного догляду та піклуванні за [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], який постійно працює, має досить похилий вік і справлятися з повсякденними побутовими труднощами вже не може. Також між позивачами та відповідачем була усно обумовлена сплата комунальних послуг в рівних частинах після її реєстрації. Разом з тим, після реєстрації [PERSON] покладені на себе обов'язки виконувати відмовилася, тривалий період у часі вела досить розкутий спосіб життя, постійно приводила друзів і майже кожен день розпочинала сварки та вимагала надати їй частину квартири на праві власності. У період з червня 2013 року відповідач у квартирі не проживала та забрала всі свої особисті речі. Після вселення [PERSON] 01.03.2016 у спірну квартиру, остання знову розпочала сварку з вимогами надати їй частку у праві власності, після чого забрала свої особисті речі та пішла. На даний момент у [PERSON] є власна сім'я, він тривалий період часу спільно проживає та веде господарство разом з [PERSON] та нещодавно запропонував їй укласти шлюб. Відповідач жодного разу за період свого проживання та непроживання не сплатила комунальні послуги, жодної участі в утриманні квартири не несла, особистих речей в квартирі немає. Тому все зазначене створює перешкоди позивачам у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Вказує, що на підставі п.4 ч.1 ст.206 ЦК України , сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Зазначає , що в даному випадку підставою для отримання сервітуту було ведення спільного господарства. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» з відповідними змінами та доповненнями визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, що набрало законної сили, про позбавлення права користування жилим приміщенням. З припиненням сервітуту особа втрачає право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила права користування передбачено нормами закону, та такий спосіб захисту є ефективним, оскільки відповідає змісту порушеного права і має наслідком відновлення порушеного права позивачів як власників жилого приміщення на вчинення дій щодо розпорядження нерухомим майном. 20 вересня 2016 року [PERSON] через свого представника надала суду письмові заперечення до зустрічного позову, в яких просила у його задоволенні відмовити у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю. Представник [PERSON] у судових засіданнях первісні позовні вимоги підтримував та просив задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог про припинення особистого сервітуту та позбавлення права користування житловим приміщенням просив відмовити. У судових засіданнях [PERSON] та його представник, який також є представником [PERSON], у задоволенні первісних позовних вимог просили відмовити, а зустрічні позовні вимоги про визнання особистого сервітуту на користування житловим приміщенням припиненим та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням просили задовольнити. 10.11.2017 року по справі було відновлено провадження, оскільки існували розбіжності у зустрічних позовних вимогах. (а.с.38-41) 15.02.2018 року представник позивачів за зустрічним позовом подав уточнену зустрічну позовну заяву (а.с.163) відповідно до змісту якої просив суд визнати особистий сервітут [PERSON] на користування житловим приміщенням припиненим на підставі припинення обставин, які були підставою для його встановлення та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Справа неодноразово судом відкладалася через витребування копії виконавчого провадження. У судове засідання 15.02.2019 [PERSON] та її представник не з'явилися, про час та місце повідомлялися належним чином, представник позивача за первісним позовом надав заяву про розгляд справи без його участі, первісний позов просив задовольнити, а проти зустрічного позову заперечував. У судовому засіданні 15.02.2019 [PERSON] та його представник, який також є представником [PERSON], у задоволенні первісних позовних вимог просили відмовити, а зустрічні позовні вимоги просили задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог необхідно відмовити з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07.12.2006 (а.с.27). У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та з 29.11.2012 [PERSON], що підтверджується довідкою КП «Житлосервіс «Оболонь» №66 від 17.01.2015 (а.с.24). Відповідно до технічного паспорту спірної квартири житлова площа складається з двох кімнат площею 17,2 кв. м. та 10.2 кв. м. відповідно (а.с.26). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено з посиланням на те, що у [PERSON] відсутні підстави для позбавлення [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України. У зв'язку із вказаним Апеляційним судом м. Києва зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням задоволено та вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] Рішення суду набрало законної сили 21 жовтня 2015 року (а.с.6-9). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. 14 лютого 2019 року на адресу суду надійшли матеріали виконавчого провадження № 49460477 з примусового виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] Відповідно до наданих матеріалів 24.11.2015 відповідно до ст. 17, 19, 21, 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час провадження, виконавчих дій) державним виконавцем Москаленко В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 24 грудня 2015 року до відділу надійшла заява боржника про самостійне виконання рішення суду. 11 лютого 2016 року виходом державного виконавця Пальченко A.B. за адресою [ADDRESS] з метою вчинення виконавчих дії щодо вселення встановлено, що стягувач на виконавчі дії не з'явився (складено відповідний акт державного виконавця). 01 березня 2016 року виходом державного виконавця Пальченко A.B. за адресою [ADDRESS] стягувачу добровільно надано доступ до квартири, дублікат ключів та вселено в квартиру [ADDRESS] (складено відповідний акт державного виконавця). 20 квітня 2016 року відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час провадження, виконавчих дій) державним виконавцем Пальченко A.B. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Згідно даних АСВП 12.09.2016 державним виконавцем Васильєвим С.С. відповідно до ч. 2 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час провадження, виконавчих дій) винесено постанову про відновлення виконавчого провадження без зазначення підстав проведення виконавчої дії, вказана постанова [PERSON] не оскаржувалася. Оболонським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві надано суду лист від 14.02.2019 за № 7430/15, відповідно до якого вказано, що оглядовою перевіркою матеріалів архівного виконавчого провадження №49460477 встановлено, що постанова державного виконавця Васильєва С.С. про відновлення виконавчого провадження від 12.09.2016 відсутня в матеріалах виконавчого провадження. Проаналізувавши вищенаведене, з наданих матеріалів виконавчого провадження суду не вдається встановити, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року виконано та [PERSON] вселено до спірної квартири. Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Розділ VІІ ЦПК України регламентує судовий контроль за виконанням судових рішень та відповідно передбачає права і обов'язки суду щодо вирішення спірних правовідносин, що склалися під час виконання судового рішення. Як вбачається зі змісту первісної позовної заяви [PERSON] та її прохальної частини, остання просить суд зобов'язати відповідача вчинити такі дії, які вже перебувають на примусовому виконанні в Оболонському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м.Києві, тобто в порядку позовного провадження позивач за первісним позовом заявила вимоги, розгляд яких передбачений в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, що регулюється Розділом VІІ ЦПК України, у зв'язку з чим суд не вбачає законних підстав для задоволення первісних позовних вимог. Пунктом 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України встановлено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Посилаючись на норму вказаної статті, [PERSON] та [PERSON] у зустрічному позові просять визнати особистий сервітут [PERSON] на користування житловим приміщенням припиненим на підставі припинення обставин, які були підставою для його встановлення, та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами по спірній квартирі, та [PERSON], яка є співмешканкою [PERSON], повідомили суду, що [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 2013 року. Проте, як вказано судом вище, рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року не виконано та [PERSON] не вселено до спірної квартири, а тому обставини, що були підставами для встановлення сервітуту, не припинилися, у зв'язку з чим, виходячи саме з норм п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, у суду відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог. На підставі ст. 15, 16, 406 ЦК України, ст. 129-1 Конституції України;

Outcome: dismissed