Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

позивач АТ «Універсал Банк» через представника за довіреністю Матьковського Р.Е. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що у жовтні 2017 року АТ «Універсал Банк» запустив проект «Monobank», в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки «Monobank». Так, 02 березня 2019 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідачка отримала у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі до 100000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (38,44% річних). При цьому відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за його користування, однак взятих на себе зобов`язань за цим договором відповідачка не виконала, а станом на 08.04.2021 року вона має існуючу перед позивачем заборгованість на загальну суму 80 168,52 грн., що є залишком заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту). Оскільки відповідачка добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 14.06.2021 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечив, незважаючи на повідомлення судом про дату, час і місце судового засідання, а у позовній заяві представник позивача Матьковський Р.Е. не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача та ухвалення судом заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, незважаючи на повідомлення судом про дату, час і місце судового засідання, направивши відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості від 12.07.2021. У поданому відзиві відповідачка проти позову заперечила, просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та закрити провадження у справі з наступних мотивів. Зокрема, визнає, що 12.03.2019 року між [PERSON] і АТ «Універсал Банк» було підписано Анкету-заяву, згідно якою вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому, зазначає, що жодних договорів про збільшення строку позовної давності вона із банком не укладала, а позовна заява подана до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того відповідачка покликається на необгрунтованість розрахунку її заборгованості перед банком, оскільки не надано суду первинних бухгалтерських документів (платіжних доручень, меморіальних ордерів, чеків, розписок тощо). Позивачем не надано доказів надання відповідачці картки, її строку, зарахування кредитних коштів на картку, а також ознайомлення відповідачки із умовами та правилами надання банківських послуг. Окрім того, позивачем не надано доказів досудового врегулювання цього спору. Відтак, як вважає відповідачка, що позовна заява є необгрунтованою і передчасною, подана із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та закрити провадження у справі. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до АТ «Універсал Банк» з метою отримання кредитних послуг, підписавши Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг № б/н від 02 березня 2019 року, уклавши договір про надання банківських послуг (кредитний договір) шляхом приєднання до Умов та Правил обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових рахунків, згідно якого отримала у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Monobank». Як вбачається із представленого позивачем Розрахунку заборгованості за договором станом на 08 квітня 2021 року, за відповідачкою рахується заборгованість у розмірі 80168,52 грн., що є залишком заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту). Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1049, ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) дійшла правового висновку про те, що Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду, з огляду на укладеність договору й вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, вказала на те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, в іншій справі №382/327/18-ц (провадження №61-21994св19), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року, застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, вказав на наявність правових підстав для стягнення з позичальника інших, окрім тіла кредиту, складових частин заборгованості, зокрема, заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, якщо, окрім анкети-заяви, пред`явлені до позичальника вимоги підтверджені довідкою про умови кредитування, підписаною позичальником, в якій зазначено розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені, розмір та порядок внесення щомісячного платежу тощо, оскільки Тарифи Банку та Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається банк, не є складовою кредитного договору. Отже, за відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідачки перед позивачем, його погашення відповідачкою, суд вважає доведеним факт наявності фактично отриманих відповідачкою кредитних коштів, на які вказує позивач, що не були погашені нею в розмірі 80 168,52 грн. (тіло кредиту), які підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача. При цьому, суд вважає, що покликання відповідачки про необгрунтованість розрахунку її заборгованості перед банком, оскільки не надано суду первинних бухгалтерських документів (платіжних доручень, меморіальних ордерів, чеків, розписок тощо) є необгрунтованими, оскільки в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, представником позивача на обгрунтування заявлених вимог надано обгрунтований розрахунок заборгованості, натомість відповідачкою по суті вказаний розрахунок не спростовано, як і не представлено суду альтернативного розрахунку боргу, а також не надано жодних доказів щодо погашення заборгованості. На думку суду не заслуговують на увагу доводи відповідачки про ненадання позивачем доказів видачі їй картки, строку її дії, зарахування кредитних коштів на картку, ознайомлення із умовами та правилами надання банківських послуг, оскільки у поданому відзиві вона, хоча заперечує позовні вимоги, але разом із тим визнає, що між нею і АТ «Універсал Банк» було підписано Анкету-заяву від 12.03.2019, згідно якої вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Доводи про ненадання позивачем до позовної заяви доказів досудового врегулювання даного спору спростовуються приписами пункту 7 частини четвертої статті 185 ЦПК України, в силу якого докази вжиття заходів досудового врегулювання спору додаються до заяви лише у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Крім того, суд вважає, що твердження відповідача про подання позовної заяви до суду із пропуском трирічного строку позовної давності є помилковими, оскільки правовідносини між сторонами виникли в березні 2019 року, а позовна заява надійшла до суду в травні 2021 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності та із дотриманням положень статей 257, 260, 261 ЦК України. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Відтак, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2270,00 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідачки на користь позивача. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved