Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернувся до суду з даним позовом 27.06.2020 року, шляхом направлення поштою, який зареєстрований судом 14.07.2020 року, обґрунтовуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.04.2011року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Договору, де зазначено, що відповідач дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком. Власник картки зобов`язаний слідкувати за витратами в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 1.1.1.52 Умов та правил надання банківських послуг. Із 01.03.2019 року впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п.2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюється за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84.0% - для картки «Універсальна голд». Позивач умови договору виконав, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором, а відповідач, в свою чергу, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, та іншими витратами відповідно до умов договору, порушив умови договору, чим спричинив заборгованість, яка станом на 08.06.2020 року становить 14290,28 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту - 9504,47 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 9504,47 грн., заборгованості за простроченими відсотками -3629,13 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина - 500,00 грн. та штраф процентна складова - 656,68 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється повернути кошти, тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 14290,28 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн. 30.07.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було роз`яснено його право надіслати суду відзив на позовну заяву та усі наявні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі. Відповідач копію ухвали суду про відкриття провадження та пакет документів отримав (а.с.79) та подав 27.08.2020 року до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що кредитні відносини між позивачем та відповідачем розпочалися 15.07.2013 року, тобто понад 5 років, коли йому нібито були надані так звані кредитні кошти. Саме із 2013 року почався відлік нарахування відсотків за користування так званими кредитними коштами. Він не отримував даних коштів, про які зазначає позивач, і останній не надав жодного документа, в підтвердження факту надання йому коштів та отримання ним відповідних коштів. Наявність розрахунку заборгованості, не є жодним доказом отримання ним кредитних коштів. Як вбачається із матеріалів справи, графіку платежів, останній раз, коли він отримував кошти від позивача є 16.01.2014 року. Відсотки по даній сумі почали нараховуватися після 55 днів, тобто із 20.03.2014 року сума комісії та пені почала нараховуватися від 01.04.2014 року. Тобто, вбачається за понад, аніж 3 роки. Позивачем не надано доказів укладення позивачем із ним кредитного договору та надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту, а наявна у матеріалах справи анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку не може свідчити про отримання ним кредитних коштів та приєднання до умов та правил надання позивачем послуг з наступних підстав, а саме, якщо детально вивчити анкету-заяву, яку надав позивач, то там відсутнє підтвердження (галочка) того, що він отримав і ознайомився з правилами. Тобто, він не отримував та не ознайомлювався з відповідними правилами, так само як він і не отримував відповідних коштів. Анкета-заява, яку надав позивач для суду не містить точного підтвердження, що саме він, відповідач підписав дану анкету-заяву, оскільки підпис, який наявний на анкеті-заяві не зрозуміло кому належить, оскільки біля підпису не видно хто саме його підписав та коли. Він заперечує даний факт, а саме, що підписував дану анкету-заяву, тому позивач має надати оригінал даного документа, отже необхідно витребувати оригінал анкети-заяви та досліджувати саме його. У зв`язку із відсутністю доказів укладання між сторонами у простій письмовій формі договору про надання йому кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, без підтвердженого факту як отримання платіжної картки, так і коштів, підписання письмового договору, так і конкретної суми коштів у відповідності із вимогами статей ЦПК України, без ознайомлення ним з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку та не дання своєї згоди на ці умови без їх підписання, не погодження із відповідним розрахунком заборгованості, яку визначив позивач, просив відмовити у задоволенні позову. Станом на 29.09.2020 року заяв з процесуальних питань, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив та клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Судом встановлено, що 12.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір № б/н, шляхом заповнення та підписанням анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг від 12.04.2011 року, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 3500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується копією анкети-заяви від 12.04.2011 року (а.с.32). Тобто, з 12.04.2011 року між ПАТ «КБ Приватбанк» та [PERSON] виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту. В анкеті-заяві зазначено, що відповідач [PERSON] погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. На підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача [PERSON] заборгованості за вказаним договором, позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, довідку про умови кредитування (витяг з Тарифів банку), копію паспорта відповідача. Як вбачається з довідки (а.с.31), між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір №б/н, за яким надано наступні кредитні картки: [NUMBER] - дата відкриття 12.04.2011 року, термін дії 01/15; [NUMBER] - дата відкриття 04.02.2015 року, термін дії 07/18; [NUMBER] - дата відкриття 21.10.2017 року, термін дії 10/21; [NUMBER] - дата відкриття 19.10.2018 року, термін дії 09/22. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта - [PERSON] (картрахунок [NUMBER] ) (а.с.30), вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 12.04.2011 року, 12.04.2011 року - встановлено кредитний ліміт 500 грн., 12.04.2011 року - зменшено кредитний ліміт 300 грн., 26.05.2011 року - збільшено кредитний ліміт 600 грн., 25.06.2011 року - збільшено кредитний ліміт 700 грн., 22.07.2011 року - збільшено кредитний ліміт 800 грн., 24.08.2011 року - збільшено кредитний ліміт 900 грн., 27.10.2016 року - збільшено кредитний ліміт 3000 грн., 21.07.2017 року - збільшено кредитний ліміт 12000 грн., 20.10.2017 року - збільшено кредитний ліміт 14000 грн., 26.02.2019 року - зменшено кредитний ліміт 13 350 грн., 01.03.2019 року - зменшено кредитний ліміт 13 350 грн., 04.07.2019 року - зменшено кредитний ліміт 0.00 грн. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України). Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається з довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.33), базова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів в році) становить 3,0%. Комісія за кредитне обслуговування (щомісячно) - відсутня. Розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) - становить 7% від боргу, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка по договору)/30 - нараховується за кожний день прострочки кредиту, пеня (2) = 1% від боргу, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму більше 50 грн. Штраф при порушенні строків платежів при будь-якому випадку із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів становить 500 грн. + 5% від суми позову. Дана довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» підписана відповідачем 12.04.2011 року. А з пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.53), при порушені позичальником строків платежів по якомусь із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. (в еквіваленті 500 грн. за кредитними картками, відкритим у валюті USD)+5% від суми позову. Тобто, судом встановлено, що в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та в Умовах та Правилах надання банківських послуг у ПриватБанку існують розбіжності щодо порушення строків платежів, за що передбачено штраф, а саме зазначено 30 та 120 днів. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 12.04.2011 року, посилався Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті:www.privatbank.uaяк невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, інформація із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, в даному випадку, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 квітня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 червня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якої редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надає розрахунок за договором між Приватбанком та [PERSON] №б/н від 12.04.2011 року станом на 08.06.2020 року. З наданого розрахунку (а.с.7-20), вбачається, що заборгованість за договором №б/н від 12.04.2011 року станом на 08.06.2020 року становить 14290,28 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту - 9504,47 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 9504,47 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 3629,13 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина - 500,00 грн. та штраф процентна складова - 656,68 грн. Розрахунок заборгованості, на думку суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості, оскільки з дослідження змісту наявних у справі документів в розрахунках заборгованості зазначені різні процентні ставки та різні суми кредитного ліміту. Крім цього, варто зауважити, що розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року. Тому, суд не приймає даний доказ наданий позивачем з підстав, які були зазначені вище, оскільки зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 14 290 грн. 28 коп. Відповідач у відзиві заперечував факт підписання анкети-заяви та зазначав про витребування її оригіналу, однак заяви згідно вимог ст.84, 182-183 ЦПК України до суду не подав, тому дане клопотання залишено без розгляду. Також, відповідач у відзиві посилається на те, що він не підписував заяву, Умови та правила про надання банківських послуг та не отримував кредит, однак зустрічних вимог щодо визнання недійсним договору не заявив та належних, допустимих і достатніх доказів в підтвердження вказаних обставин до суду не подав. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.32), 12.04.2011 року [PERSON] отримав кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», підписав заяву - приєднання та довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а з виписки по рахунку (а.с.21-29) вбачається, відповідач періодично погашав заборгованість та 27.09.2019 року здійснив поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування [ADDRESS] в розмірі 500 грн. - картка [NUMBER] . Тобто, судом встановлено, що відповідач отримав кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та ПІН та користуватися картковим рахунком і кредитними коштами. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Так, суд звертає увагу на те, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 12 квітня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). В п.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що строк позовної давності вимог банку щодо повернення кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, витрат банку, складає 50 років. Однак, Умови та правила надання банківських послуг пунктом 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю 50 років, як зазначалося вище не містять підпису відповідача, та є неналежним доказом, у заяві позичальника від 12.04.2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, тому застосування вищезазначеного строку підстав немає. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як передбачено ч. 5 цієї статті, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 8 листопада 2017 року № 6-2891цс16. Так, згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно наданої позивачем довідки та виписки по рахунку, відповідачу були надані кредитні картки: [NUMBER] - дата відкриття 12.04.2011 року, термін дії 01/15; [NUMBER] - дата відкриття 04.02.2015 року, термін дії 07/18; [NUMBER] - дата відкриття 21.10.2017 року, термін дії 10/21; [NUMBER] - дата відкриття 19.10.2018 року, термін дії 09/22. Враховуючи, що строк дії картки № [NUMBER] не закінчився, то позивач звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9504 грн. 47коп. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються кошти судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 1 398 грн. 04 коп.

Outcome: partial