Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2013 року через свого представника звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 25.06.2013, укладеного між [PERSON] та невідомою особою; витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] вказану квартиру, а також визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру. У обґрунтування позовних вимог позивач повідомила, що 18 вересня 1998 року [PERSON] зробив розпорядження щодо майна на випадок смерті, яким заповів їй все своє майно, належне на день смерті. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті у спадок залишилася квартира [ADDRESS] . Позивач у встановлений законом строк прийняла у спадок вищевказану квартиру. Проте не зареєструвала право власності на спадкове майно, оскільки їй стало відомо, що власником спірної квартири на даний час є [PERSON] , яка набула право власності на згадану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2013 року. Позивачу відомо, що [PERSON] за час свого життя не відчужував квартиру, а спадщина не визнавалася відумерлою. 14 жовтня 2013 року суддею Оболонського районного суду м. Києва Кричиною А.В. за вказаним позовом відкрито провадження по справі. 05 грудня 2013 року відповідач [PERSON] та її представник подали письмові заперечення проти позову, у яких зазначили, що позивач по справі не є стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, тому у [PERSON] відсутні правові підстави із зверненням до суду з вимогами про визнання недійсним даного договору. Окрім того відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбала її у [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 25.06.2013. [PERSON] квартира належала на праві власності на підставі свідоцтва від 14.06.2013. На підставі вказаного відповідач та її представник просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 04 березня 2014 року судом зупинено провадження по справі до розгляду по суті та набрання законної сили рішення Оболонського районного суду м. Києва по цивільній справі за позовом [PERSON] до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними та визнання права власності. У зв`язку із припиненням повноважень судді Кричиної А.В. 20 грудня 2016 року шляхом авторозподілу справу передано до провадження судді Оболонського районного суду м. Києва Яценко Н.О. 17 травня 2017 року у зв`язку з набранням законної сили рішення Оболонського районного суду м. Києва по цивільній справі за позовом [PERSON] до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними та визнання права власності судом поновлено провадження по справі. 26 березня 2018 року до суду звернулася позивач через свого представника [PERSON] із клопотанням про заміну процесуального статусу [PERSON] , а саме з вимогою залучити його в якості співвідповідача по справі. У квітні 2018 року через канцелярію суду [PERSON] через свого представника подала позовну заяву в новій редакції до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Тетяна Володимирівна, та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] від 25.06.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. за реєстровим №978; витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . У обґрунтуванні своїх вимог представник позивача зазначає, що його довіритель внаслідок неправомірних дій відповідачів була протиправно позбавлена власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки судовим рішенням визнано недійсними акт про проведені прилюдні торги від 16.05.2013 та свідоцтво про право власності на майно від 14.06.2013, на підставі яких [PERSON] набув права власності на спірну квартиру та у подальшому відчужив її на користь [PERSON] . 02 травня 2018 року позовну заяву в новій редакції судом прийнято до розгляду та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 25 липня 2018 року [PERSON] через свого представника надала суду заяву з копіями паспорту, якою повідомила про зміну свого прізвища з « [PERSON] » на «[PERSON]». До суду у лютому 2019 року із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання заповіту недійсним звернулася відповідач за первісним позовом [PERSON] , в якій просить визнати недійсним заповіт від 18.09.1998 від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Грицаєнком В.В., зареєстрований в реєстрі за № 5252. Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що вона є правомірним власником квартири [ADDRESS] . Заповіт від 18.09.1998 від імені [PERSON] повинен бути визнаний недійсним, оскільки він не підписувався останнім та не відповідав його волі як спадкодавця. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання заповіту недійсним прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Тетяна Володимирівна, про визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння. У підготовчі судові засідання 18 лютого 2019 року, 08 квітня 2019 року, 18 квітня 2019 року, 27 травня 2019 року та 21 червня 2019 року ні [PERSON] , ні її представник не з`являлися, про час та місце підготовчих судових засідань повідомлялися належним чином, доказів поважності неявки суду не надали. 21 червня 2019 року судом закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 25 липня 2019 року. 25 липня 2019 року у зв`язку з повторною неявкою позивача за зустрічним позовом та її представника судом залишено без розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання заповіту недійсним. У судовому засіданні 25липня 2019 року позивач [PERSON] підтримала заявлений позов з урахуванням уточнення у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання 25липня 2019 року не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. У попередніх судових засіданнях її представник у задоволенні позову просила відмовити з підстав, що вказані у письмових запереченнях. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом відправлення поштової кореспонденції та оголошення на сайті суду, причини неявки суду не повідомляв. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Т.В. у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд вважає можливим провести розгляд справи без участі осіб, які не з`явилися. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 18 вересня 1998 року [PERSON] зробив розпорядження щодо майна на випадок своєї смерті, яким заповів позивачу [PERSON] все своє майно, належне на день смерті, що підтверджується заповітом № 994760, який зареєстровано в реєстрі за № 5252 (а.с.4-5 т.1). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.6 т.1). Із копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.12.1998, встановлено, що [PERSON] станом на день смерті був одноосібним приватним власником квартири [ADDRESS] (а.с.7-8 т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У встановлений законодавством строк 12 квітня 2011 року позивач звернулася до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] (а.с.52 т.1). У судовому засіданні представник [PERSON] ставила під сумнів заповіт від 18.09.1998 від імені [PERSON] , зокрема справжність підпису заповідача та форму бланку, на якому він складений. Однак слід зазначити, що [PERSON] не входить до складу спадкоємців померлого. До того ж позивач [PERSON] є рідною сестрою померлого [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвами про народження та одруження (а.с.85-87 т.2). Дослідивши матеріали спадкової справи № 456/11 щодо майна померлого [PERSON] , судом встановлено, що позивач є його єдиною спадкоємицею як за заповітом, так і за законом (а.с.52-65 т.1). Проте як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25 червня 2013 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру [ADDRESS] на підставі укладеного з відповідачем [PERSON] Договору купівлі-продажу квартири (а.с.10-11, 73-74 т.1). У свою чергу з Акту про проведені прилюдні торги вбачається, що [PERSON] набув права власності на спірну квартиру на підставі перемоги на прилюдних торгах 16 травня 2013 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1529, виданого Оболонським районним судом м. Києва від 27.11.2012, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа Банк» кредитного боргу у сумі 191 311,00 грн. Вказаний акт про проведені прилюдні торги від 16.05.2013 складений головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Грищенком В.О. та затверджений начальником Відділу державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві Губяком С.В. (а.с.114 т.1). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26.10.2016 у справі № 756/741/14-ц, визнано недійсним акт про проведені прилюдні торги від 16.05.2013, складеного головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Грищенком В.О., затверджений начальником Відділу державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві Губяком С.В. Також судом визнано недійсним свідоцтво про право власності на майно від 14.06.2013, видане на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі № 376 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В.Л. на підставі акта про проведені прилюдні торги від 16.05.2013, складеного головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції Грищенком В.О., затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Губяком С.В. (а.с.166-174 т.1). Зокрема вказаними рішеннями у мотивувальній частині встановлено, що стосовно боржника [PERSON] , ідентифікаційний [NUMBER] , у відділі відкриті та завершені виконавчі провадження на підставі виконавчого листа № 2-1529 від 27.11.2012 не перебувають та ніколи не перебували і жодні виконавчі дії не проводились. Також із пояснень у суді першої інстанції свідка [PERSON] , який на час виникнення спірних правовідносин обіймав посаду начальника Оболонського ВДВС у м. Києві вбачається, що ним не затверджувався акт про проведені прилюдні торги від 16.05.2013, складений головним державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Грищенком В.О. (а.с.166-174 т.1). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У судовому засіданні факт набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірну квартиру не підтвердився, оскільки вказане нерухоме майно не відчужувалося його власником, а акт про проведення прилюдних торгів та набуття [PERSON] права власності визнано судом недійсним. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] вибула із володіння позивача як єдиної спадкоємиці померлого [PERSON] поза її волею. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 зазначеного Кодексу не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Враховуючи те, що позивач не є стороною правочину, на підставі якого відповідач [PERSON] набувала право власності на спірну квартиру, [PERSON] позбавлена можливості заявити вимоги про визнання даного правочину недійсним в порядку, передбаченому ст. 215 ЦК України. Оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Проте, суд вважає можливим вказати, що якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Також якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Зазначені рекомендації зазначені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 N 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п. 10. абз. 2,3, та судовій практиці Верховного Суду України у Постанові від 2 листопада 2016 р. по справі № 6-2161цс 16, Постанові від 21 грудня 2016 року по справі за № 6-2233цс16. А тому до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору застосовується витребування майна шляхом віндикації. Враховуючи, що акт про проведені прилюдні торги від 16.05.2013 та свідоцтво про право власності на майно від 14.06.2013, видане на ім`я [PERSON] , щодо спірної квартири визнані судом недійсними, суд вважає правильним витребувати у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) квартиру за адресою: [ADDRESS] . У частині визнання права власності за позивачем на вказану квартиру суд вбачає необхідним відмовити у задоволенні позову в цій частині з тих підстав, що задоволення віндикаційної позовної вимоги про витребування майна у добросовісного набувача достатньо для реалізації позивачем своїх прав як спадкоємця для реєстрації спірного нерухомого майна на своє ім`я. Відповідно до ст. 133,141 ЦПК України суд вбачає необхідним пропорційно задоволеним позовним вимогам стягнути з відповідача [PERSON] в дохід держави судовий збір за розгляд позовної вимоги про витребування майна у розмірі 2 999,50 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial