Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON], третя особа - Острівська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Обґрунтовує позов тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 19 березня 2015 року, який виданий на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом [NUMBER] від 19 березня 2015 року. 05 грудня 2016 року, звернувшись до Острівської сільської ради щодо реєстрації у власному будинку, позивач дізналася, що за вказаною адресою зареєстрований її дядько - [PERSON], який ніколи у даному будинку не проживав. На даний час місце проживання відповідача їй невідоме. Відповідач не бере участі у оплаті житлово-комунальних послуг, у будинку відсутні будь-які його речі. З цих підстав позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивач [PERSON] подала заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу в її відсутності, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Як слідує з Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 березня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі № 382, виданого державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Чопик І.Я., [PERSON], [INFO], успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS]. Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 березня 2015 року, індексний номер витягу 35165526, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON]. Як установлено з будинкової книги для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований у даному будинку, з 20 березня 2007 року. Згідно довідки № 1647 від 05 грудня 2016 року, виданої виконкомом Острівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на підставі акту, підписаного сусідами, [PERSON], 1960 року народження, перебуває на реєстраційному обліку в [ADDRESS] але тривалий час не проживає (приблизно з 2011 року). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. За вказаних обставин судом установлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї власника житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - [PERSON], відсутній у вказаному житловому будинку понад один рік без поважних на це причин, тому необхідно усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача [PERSON] в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 гривень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР,

Outcome: approved