Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач - [PERSON] , через представника - адвоката Середницька - Короп С.Ю. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , 3-ті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тренчук Н.О. про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, витребування майна з незаконного володіння обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 048120 від 27.08.2008 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року № 866/3700, громадянину України [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:62:475:0010 за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 27.08.2008 року, відбулась державна реєстрація вищезазначеної земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради. 27.01.2021 року, Позивачем було отримано акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, виготовлений за результатами виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Відповідно до даного акту стала відома інформація, що власником вищезазначеної ділянки є Відповідач 2 - [PERSON] . Позивачем зазначено, що ним - [PERSON] , не надавались будь-які документи до органів та осіб, уповноважених на проведення реєстраційних дій щодо відчуження земельної ділянки, також не укладалось жодних договорів чи інших документів, щодо проведення реєстраційних дій щодо земельної ділянки на користь інших осіб. Із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0006312072021 від 29.01.2021 року та Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 27.01.2021 року, стало відомо, що право власності на земельну ділянку [PERSON] станом на 21.08.2020 року зареєстровано за [PERSON] (Відповідач 2) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2020 року №1235, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тренчук Н.О. Вищезазначені особи Позивачу раніше не відомі, будь-яких документів їм не надавались. При цьому, відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 23.02.2021 року стало відомо, що відносно земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:62:475:0010 неодноразово вчинялись реєстраційні дії, що супроводжувались зміною власників на підставі підроблених документів або за їх відсутністю. Отже, були вчинені наступні дії щодо земельної ділянки (номер реєстраційної справи 2148999680000): 1. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. новим власником земельної ділянки стала Відповідач1 - [PERSON] . 2. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тренчук Н.О. новим власником земельної ділянки став [PERSON] . Таким чином, Відповідач1- [PERSON] неправомірно, без встановлених законом на те підстав здійснила реєстрацію права власності на земельну ділянку, внаслідок чого незаконно набула право власності на неї, та в свою чергу будучи недобросовісним набувачем відчужила її Відповідачу2- [PERSON] . Оскільки, спірна земельна ділянка, вибула з володіння [PERSON] незаконно, тому Позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. 08 вересня 2021 року представником позивача було подано клопотання про доручення доказів по справі, яке містить Висновок експерта від 28.07.2021 року. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 квітня 2021 року відкрито провадження в цивільній справі за вищевказаним позовом з викликом сторін. Відповідачу було визначено строк для подання Відзиву. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача, позивач вимоги позову підтримали в повному обсязі. Протягом підготовчого розгляду справи відповідач [PERSON] , його представник вимоги позову не визнали, відповідач [PERSON] до розгляду не з`являлась, причини неявки суду не повідомляла. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року закрито підготовче провадження в цивільній справі за вищевказаним позовом. Справу призначено до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Протягом судового розгляду справи стороною позивача вимоги позову підтримано в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , його представник вимоги позову не визнали, відповідач [PERSON] до розгляду не з`являлась, причини неявки суду не повідомляла. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Судом з матеріалів справи встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 048120 від 27.08.2008 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року № 866/3700, громадянину України [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:62:475:0010 за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 27.08.2008 року, відбулась державна реєстрація вищезазначеної земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради. 27.01.2021 року, Позивачем було отримано акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, виготовлений за результатами виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Із копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0006312072021 від 29.01.2021 року та Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 27.01.2021 року, стало відомо, що право власності на земельну ділянку [PERSON] станом на 21.08.2020 року зареєстровано за [PERSON] (Відповідач 2) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2020 року №1235, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тренчук Н.О. Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 23.02.2021 року встановлено наступне: згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. новим власником земельної ділянки стала Відповідач1 - [PERSON] ; згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тренчук Н.О. новим власником земельної ділянки став [PERSON] . Проте, позивачем в позовній заяві зазначено, що ним не надавались будь-які документи до органів та осіб, уповноважених на проведення реєстраційних дій щодо відчуження земельної ділянки, також не укладалось жодних договорів чи інших документів, щодо проведення реєстраційних дій щодо земельної ділянки на користь інших осіб. З висновка експерта від 28.07.2021 року № СЕ-19/111-21/28547-ПЧ за результатами судово-почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні №12021100020000355 від 03.02.2021 року встановлено наступне: -підпис, який розташований на другому аркуші в графі «ПРОДАВЕЦЬ:» в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 18.08.2020 року, зареєстрованому у реєстрі за №259, посвідченому приватним нотаріусом КМНО Криворучко В.П., виконаний не [PERSON] , а іншою особою; -рукописний запис, який розташований на другому аркуші в графі «ПРОДАВЕЦЬ:» в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 18.08.2020 року, зареєстрованому у реєстрі за №259, посвідченому приватним нотаріусом КМНО Криворучко В.П., виконаний не [PERSON] , а іншою особою; -підпис, який розташований в графі «ПІДПИС:» в заяві [PERSON] про повідомлення нотаріуса про те, що відчужувана ділянка не є спільною сумісною власністю, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; -рукописний запис, який розташований в графі «ПІДПИС:» в заяві [PERSON] про повідомлення нотаріуса про те, що відчужувана ділянка не є спільною сумісною власністю, виконані не [PERSON] , а іншою особою; -підпис, який розташований в графі «ПІДПИС:» в заяві [PERSON] про те, що останньому відомо, що покупець [PERSON] не перебуває у зареєстрованому шлюбі, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. -рукописний запис, який розташований в графі «ПІДПИС:» в заяві [PERSON] про те, що останньому відомо, що покупець [PERSON] не перебуває у зареєстрованому шлюбі, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 11 ЦК України, встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц Велика палата Верховного Суду наголосила, що захист права власності має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може і відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ч. 1-2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який мас підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть І порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно із роз`ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданими у пункті 26 постанови від 3 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року по справі № 653/1096/16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року по справі № 522/7636/14-ц) Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 року по справі № 338/180/17 сформулювала правовий висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Outcome: approved