Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2017 року звернулась до суду з позовними вимогами про зміну формулювання підстав звільнення у наказі Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» № 329-К від 16.12.2016 року замість «за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України» на «на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України, у звязку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, згідно абз. 3 ст. 38 КЗпП України», стягнення з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» невиплаченої вихідної допомоги, у тому числі, матеріальної допомоги на оздоровлення, у відповідності до колективного договору, які не були виплачені при звільненні, та середній заробіток за весь час прострочення виплат. У обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що працювала у Відповідача на різних посадах. 16.12.2016 року Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» (надалі Центр ДЗК) був виданий наказ № 329-к, яким Позивача було звільнено з займаної посади 28.02.2017 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач [PERSON] зазначає, що 01.02.2017 року нею була направлена до Центру ДЗК заява про те, що заяву про звільнення нею було написано під тиском заступника директора-керівника технічних програм, а також про відсутність її волі щодо розірвання трудового договору з будь-яких підстав і відкликання її раніше поданої заяви про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та готовність прибути на роботу. Вважає, що між нею та відповідачем не було досягнуто угоди щодо підстав та строків звільнення, а звільнення її на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, замість звільнення на підставі абз. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, призвело до порушення її прав. Просить суд стягнути з відповідача, у відповідності до норм ст. 44, 47, 116 КЗпП України, невиплачену вихідну допомогу, у тому числі матеріальну допомогу на оздоровлення, у відповідності до колективного договору, які не були виплачені при звільненні, та середній заробіток за весь час прострочення виплат. Представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі. Представник Центру ДЗК позов не визнала, суду пояснила, що 12 грудня 2016 року начальником відділу регіонального розвитку та виробництва [PERSON] були подані три заяви, а саме: дві заяви про надання Позивачу додаткових оплачуваних відпусток для підготовки магістерської роботи та для участі у випускній сесії, і заява про звільнення Позивача із займаної посади 28 лютого 2017 року за угодою сторін. На підставі поданих позивачем заяв, та згідно із резолюціями в.о. генерального директора керівника технічних програм [PERSON], Центром ДЗК були видані: наказ Центру ДЗК від 16.12.2016 року № 300 в «Про надання додаткових відпусток [PERSON]В.», з яким [PERSON] була ознайомлена під особистий підпис, та наказ Центру ДЗК від 16.12.2016 року № 329 к «Про звільнення з роботи [PERSON]В.», який був доведений до відома Позивача, і з яким вона була ознайомлена під особистий підпис та згодна із зазначеною у наказі підставою припинення трудового договору за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпПУ), а також датою розірвання трудового договору 28.02.2017 року, про що свідчить особистий підпис [PERSON] у наказі Центру ДЗК від 16.12.2016 року № 329 к. Представник відповідача зазначає, що Центр ДЗК не надавав жодної згоди на анулювання попередньої домовленості з Позивачем про звільнення за угодою сторін, а тому жодних підстав для задоволення заяви Позивача від 01.02.2017 року про відкликання заяви від 12.12.2016 року у Центру ДЗК не було, про що Ппозивача і було повідомлено листом від 22.02.2017року № 3-5/27. Представник Центру ДЗК зазначає, що жодного тиску з боку заступника генерального директора керівника технічних програм [PERSON] на Позивача [PERSON] не було, оскільки у [PERSON] не було повноважень щодо вирішення питання прийому, звільнення працівників підприємства і безпосередньо звільнення Позивача, а також остання не підпорядковувалась [PERSON] згідно із Положенням про відділ регіонального розвитку та виробництва Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», з яким [PERSON], як працівник зазначеного відділу, ознайомилась 26.04.2016 року під особистий підпис. У день звільнення із [PERSON] був проведений остаточний розрахунок та перераховані відповідні суми, а тому позовні вимоги Позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час прострочення виплат не містять правового підґрунтя та не підлягають задоволенню. Також представник Відповідача зазначає, що будь-якої заяви про звільнення з інших підстав, ніж згідно із п. 1 ст. 36 КЗпПУ і безпосередньо з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпПУ, як у період перебування Позивача у трудових правовідносинах з Відповідачем так і після розірвання з нею трудового договору, [PERSON] не подавала, а також не зверталася до роботодавця із заявами про порушення її права, умов колективного чи трудового договору, законодавства про працю та припинення таких порушень. Позивач, у відповідності із вимогами Колективного договору, не зверталася до Відповідача з відповідною заявою про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому, враховуючи положення Колективного договору, підстав для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток позивачу не було. 25.10.2017 року ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчук у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача був залучений генеральний директор Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» [PERSON], який подав письмові заперечення на позовну заяву від 14.12.2017 року № 5/5328, позов не визнав і зокрема зазначив, що згідно із наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 07.12.2016 року № 123-дп на нього було покладено виконання обовязків генерального директора Центру ДЗК з 07 грудня 2016 року. 01 червня 2017 року наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 33-дп він був призначений на посаду генерального директора Центру ДЗК. Свої повноваження [PERSON] виконує на підставі Статуту Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 07.10.2016 року № 252. Наказ Центру ДЗК від 16.12.2016 року № 329-к «Про звільнення [PERSON]В.» він підписав, оскільки було досягнуто згоди про припинення трудового договору між Центром ДЗК і Позивачем за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 28.02.2017 року. У день видання наказу - 16.12.2016 року позивач була у нього на особистому прийомі, та не повідомляла його про анулювання свого волевиявлення щодо звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ, а також про тиск на неї з боку заступника генерального директора керівника технічних програм [PERSON] Крім того, як його підлеглий працівник, позивач неодноразово спілкувалася з робочих питань з ним особисто, та жодних розмов про подальшу роботу Позивача у Центрі ДЗК або про написання нею заяви про звільнення під чиїмось тиском не було. Також зазначив, що він є єдиною посадовою особою Центру ДЗК, яка має право здійснювати прийом та звільнення з роботи працівників підприємства (п. 9.4.5. Статуту). [PERSON] просив проводити подальший судовий розгляд справи № 524/2151/17 без його участі. У судові засідання позивач не зявлялася, через свого представника [PERSON] просила суд розглядати справу без її участі. У засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі. Суд, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. У судовому засіданні судом встановлено, що наказом Центру ДЗК від 04.02.2016 року № 33-к [PERSON] було прийнято на посаду заступника начальника відділу інформаційно-аналітичної роботи та комунікацій департаменту організаційно -інформаційного забезпечення з 05.02.2016 року згідно зі штатним розписом. У подальшому, наказом Центру ДЗК від 31.03.2016 року № 101-к [PERSON] було переведено на посаду заступника начальника відділу регіонального розвитку та виробництва. Наказом Центру ДЗК від 14.06.2016 року № 156-к позивача було переведено на посаду начальника відділу регіонального розвитку та виробництва. Судом встановлено, що 12 грудня 2016 року позивачем [PERSON] на імя в.о. генерального директора керівника технічних програм Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» [PERSON] були подані заяви: - Заява про надання додаткової оплачуваної відпустки для підготовки магістерської роботи з 19.12.2016 року по 12.02.2017 року і Довідка для виконання магістерської роботи Харківського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України № 1852-З/16 від 29.10.2016 року; - Заява про надання додаткової оплачуваної відпустки для участі у випускній сесії з 13.02.2017 року по 28.02.2017 року і Довідка - виклик Харківського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України № 2014-З/16 від 29.10.2016 року; - Заява про звільнення із займаної посади 28 лютого 2017 року за угодою сторін. На підставі поданих [PERSON] заяв Центром ДЗК були видані такі накази: - наказ Центру ДЗК від 16.12.2016 року № 300 в «Про надання додаткових відпусток [PERSON]В.» з 19 грудня 2016 року по 28 люте 2017 року, з яким позивач [PERSON] була ознайомлена під особистий підпис; - наказ Центру ДЗК від 16.12.2016 року № 329-к «Про звільнення з роботи [PERSON]В.». Судом встановлено та не спростовується позивачем та її представником, що наказ Центру ДЗК від 16.12.2016 року № 329-к «Про звільнення з роботи [PERSON]В.» був доведений до відома позивача, з наказом та його змістом вона ознайомилась під особистий підпис, власноруч проставив його у графі наказу «З наказом ознайомлена та згодна», яким підтвердила і висловила згодну із зазначеною у наказі підставою припинення трудового договору за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпПУ), а також датою розірвання трудового договору 28.02.2017 року. Судом встановлено, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.02.2017 року нею була направлена до Центру ДЗК заява про те, що позивачем заяву про звільнення було написано під тиском заступника директора-керівника технічних програм, а також про відсутність її волі щодо розірвання трудового договору з будь-яких підстав, і відкликання її раніше поданої заяви про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та готовність прибути на роботу. Проте, згідно із п. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути припиненим за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників. Отже, подання позивачем заяви про звільнення з вищенаведених підстав та погодження Відповідачем звільнення позивача вказує на досягнення домовленостей на звільнення працівника за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) у дату зазначену у заяві позивача про звільнення. Розірвання трудового договору за вказаною підставою застосовується у випадку досягнення взаємної угоди сторін трудового договору про це та визначення дати такого припинення. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Посилання позивача в підтвердження доводів про те, що заява про звільнення за угодою сторін була написана під тиском з боку заступника генерального директора керівника технічних програм [PERSON], суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки заява про звільнення від 12.12.2016 року написана позивачем власноручно, містить її підпис та дату проведення звільнення, що свідчить про її вільне волевиявлення на звільнення із займаної посади саме на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, та позивачем у відповідності до ст. ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України не надано достатніх, належних, достовірних доказів на підтвердження факту тиску на неї з боку заступника генерального директора керівника технічних програм [PERSON], і цього факту не встановлено судом. Факт власноручного написання заяви про звільнення від 12.12.2016 року позивачем та її представником не оспорюється. Судом встановлено, та не спростовується позивачем та її представником [PERSON] той факт, що згідно із пунктом 1.4 Положення про відділ регіонального розвитку та виробництва Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» відділ безпосередньо підпорядковується генеральному директору керівнику технічних програм Центру ДЗК. Згідно з п. 6.4 зазначеного вище Положення начальник відділу підпорядковується безпосередньо генеральному директору керівнику технічних програм Центру ДЗК. Позивач, перебуваючи на посаді начальника відділу регіонального розвитку та виробництва, підпорядковувалася безпосередньо генеральному директору керівнику технічних програм Центру ДЗК і не перебувала у підпорядкуванні заступника генерального директора керівника технічних програм [PERSON] Позивач [PERSON] була обізнана з даними обставинами та Положенням станом на дата написання заяви про звільнення за угодою сторін - 12.12.2016 року, оскільки відповідне Положення, яке було затверджено наказом Центру ДЗК від 26.04.2016 року № 126 підписане безпосередньо позивачем, як заступником начальника відділу регіонального розвитку та виробництва. Позивач [PERSON] 26.04.2016 року, як працівник зазначеного відділу, ознайомилась з Положенням під особистий підпис. Також судом встановлено, що згідно із пунктами 9.4.5. та 9.4.9. Статуту Центру ДЗК єдиною посадовою особою Центру ДЗК, яка має право здійснювати прийом та звільнення з роботи працівників підприємства, а також видавати/підписувати накази з кадрових питань, є його керівник, тобто [PERSON] Твердження представника позивача [PERSON], що тиск полягав у відмові позивачу [PERSON] надати додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, якщо вона не напише заяву про звільнення, не доведені достатніми, належними, достовірними доказами та спростовуються матеріалами справи: наказом Центру ДЗК від 16.12.2016 року № 300 в «Про надання додаткових відпусток [PERSON]В.» з 19 грудня 2016 року по 28 лютого 2017 року, з яким позивач [PERSON] була ознайомлена під особистий підпис та ст. ст. 202, 216 КЗпП, ст. 15 Закону України «Про відпустки», які містять порядок надання таких відпусток, є імперативними до виконання і не містить виключень. У зв'язку з тим, що факт тиску на позивача з приводу написання заяви на звільнення не доведено, тому, подану нею заяву від 12.12.2016 про звільнення 28.02.2017 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) слід розцінювати, як її власну волю з усвідомленням відповідних наслідків. Судом встановлено, що відповідач не надавав згоди щодо задоволення заяви позивача від 01.02.2017 року про анулювання заяви на звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що свідчить про відсутність взаємної згоди на анулювання домовленості про звільнення, а відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення не може бути підставою для зміни підстав звільнення. Дії відповідача щодо розірвання трудового договору з позивачем за п. 1 ст. 36 КЗпП України не суперечать положенням трудового законодавства. Так як при припинені трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення за власним бажанням, можливості відкликання працівником поданої заяви не передбачено. Не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо зміни формулювання підстав звільнення у наказі Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» № 329-К від 16.12.2016 року на абз. 3 ст. 38 КЗпП України. Звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України є самостійною підставою розірвання трудового договору, яка ініціюється безпосередньо працівником. Як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2016 року позивачем [PERSON] на імя в.о. генерального директора керівника технічних програм Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» [PERSON] була написана та подана заява про звільнення із займаної посади 28 лютого 2017 року за угодою сторін. Як встановлено судом і не спростовується позивачем, а в судовому засіданні підтверджено представником позивача [PERSON], будь-якої іншої заяви про звільнення з інших підстав ніж згідно із п. 1 ст. 36 КЗпП України і безпосередньо з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у період перебування позивача у трудових правовідносинах з Центром ДЗК і після звільнення, позивачем [PERSON] не подавалися, а також позивач не зверталася до роботодавця із заявами про порушення її прав, умов колективного чи трудового договору, законодавства про працю та припинення таких порушень. Враховуючи зазначене, відсутні правові підстави для застосування ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за весь час затримання виплат. Як встановлено судом і не спростовується позивачем, між адміністрацією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та радою профспілок Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» був підписаний Колективний договір на 2010-2012 роки, зареєстрований УПСЗН Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації за № 224-10 від 21.09.2010 року. Змінами та доповненнями № 2 до Колективного договору на 2010-2012 роки із змінами та доповненнями до нього, які зареєстровані Соломянською районною у м. Києві державною адміністрацією за № 305-11 від 28.12.2011 року передбачено, що дія Колективного договору Центру ДЗК була продовжена до 2014 року і внесені відповідні зміни до назви і тексту договору. Також, пунктом 1.4 Колективного договору передбачено, що після закінчення строку дії Колективного договору його положення продовжують діяти до укладення між Сторонами нового або перегляду чинного Колективного договору. Змінами та доповненнями № 3 до Колективного договору на 2010-2014 роки із змінами та доповнення до нього, які зареєстровані Соломянською районною у м. Києві державною адміністрацією за № 302-12 від 25.12.2012 року, та Змінами та доповненнями № 4 до Колективного договору на 2010-2014 роки із змінами та доповнення до нього, які зареєстровані Соломянською районною у м. Києві державною адміністрацією за № 189-13 від 19.07.2013 року, розділ 7 Колективного договору «Соціальні пільги і гарантії» був доповнений та викладений у новій редакції, а саме: «Пункт 7.1 Колективного договору (із змінами) передбачає, що один раз на рік при наданні щорічної відпустки або її частини виплачувати працівникам матеріальну допомогу на оздоровлення за заявою у розмірі до середньомісячної заробітної плати, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують щорічній відпустці або її частині, але не менше посадового окладу (тарифної ставки, місячного фонду заробітної плати (відповідно до штатного розпису) працівника, для якого застосовується відрядна форма оплати праці)». Проте, як встановлено судом та не спростовується представником позивача [PERSON], [PERSON] не зверталася до ДП «Центр державного земельного кадастру» із відповідною заявою, а тому, враховуючи положення Колективного договору, підстав для виплати відповідачем матеріальної допомоги на оздоровлення, при наданні щорічних відпусток позивачу, у Центру ДЗК не було. Судом встановлено та не спростовано позивачем та її представником [PERSON] той факт, що у день звільнення у відповідності із ст. 47, ст. 116 КЗпП України з Позивачем [PERSON] був проведений остаточний розрахунок та перераховані відповідні суми. У звязку з тим, що позивач [PERSON] була відсутня у день звільнення на роботі, відповідач, у відповідності із вимогами Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, листом від 01.03.2017 року № 1-2/801 повідомив [PERSON] про необхідність прибути і отримати трудову книжку. Трудову книжку позивач [PERSON] отримала 02.03.2017 року. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Частинами 1 та 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З урахуванням вищевикладеного та досліджених матеріалів справи в їх сукупності, суд вважає, що позивачем та її представником не надані у судовому засіданні докази на підтвердження та обґрунтування позовних вимог, у звязку з чим суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Щодо відшкодування судового збору. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне застосувати ч. 6 ст. 141 ЦПК України, та віднести судові витрати (судовий збір) за рахунок держави. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України,

Outcome: dismissed