Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

\~Позивач [PERSON] через представника - адвоката Батюк О.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником кв. [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. 14.03.2019 № 1985, яку придбав у [PERSON] . Згідно з п. 5 вказаного договору, [PERSON] зобов`язалась звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири у всіх осіб, що її мали, передати квартиру до 28 березня 2019 року, знятись з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у квартирі до 14 липня 2019 року. \~ \~ \~ \~ Вказує, що зобов`язання по передачі квартири і ключів, знятись з реєстрації особисто [PERSON] виконала. Однак, на сьогоднішній день у квартирі залишається зареєстрованим, але не проживає, її син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними довідок Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 18.06.2019 № 12780-01-21 та від 18.07.2019 № 15279-01-10. Зі слів [PERSON] її син більше року не проживає у вказаній квартирі, зв`язки з ним вона не підтримує. Її чоловік [PERSON] підтверджує слова дружини щодо її сина [PERSON] . Факт реєстрації\~ [PERSON] обмежує\~можливість [PERSON] \~розпоряджатися квартирою,\~оскільки потенційні\~покупці не\~погоджуються купувати\~квартиру з\~зареєстрованою особою,\~а також\~кількість зареєстрованих\~осіб впливає\~ на вартість комунальних послуг, відповідач може претендувати на користування квартирою. Отже, посилаючись на ст.ст. 319, 383, 389, 391,405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, постанову ВСУ від 16.01.2012р. у справі № 6-57цс11, від\~05.11.20174.\~у справі\~№ 6-158цс14, позивач\~просить суд,\~-\~визнати [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~таким,\~що втратив\~право користуватися\~квартирою [ADDRESS] . Судові витрати просить покласти на відповідача. Ухвалою суду від 31.07.2019 року прийнято, відкрито провадження по даній справі в призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що він 14.03.2019 придбав у власність квартиру, відповідач не є йому родичем і він його не знає. Власником квартири була [PERSON] , а відповідач є її сином, який зареєстрований у квартирі. На даний час відповідач перебуває за кордоном. На момент купівлі квартири йому було відомо про реєстрацію у квартирі відповідача. А тому просив задовольнити позовні вимоги, що викладені в позовній заяві, які є остаточними, в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи неодноразово належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Відзив на позов подано не було. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є чоловіком [PERSON] , а [PERSON] є її сином, який з 2015 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , так як став повнолітнім і живе своїм життям. [PERSON] це новий власник квартири. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона продала квартиру в 2019 році [PERSON] , [PERSON] є її сином і на час продажу був там зареєстрований, з 2015 року в квартирі [ADDRESS] не проживає. Знятися з реєстрації не виявилося можливим, хоча в договорі купівлі продажу було обумовлено строк, до якого слід було виписати сина, але це не вдалось зробити. З сином вона не спілкується, він живе своїм життям, комунальні послуги він не сплачував. А тому, вважає, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити, оскільки вона має виконати умови договору, але не може цього зробити. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, та пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить позивачеві [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1985. Дані обставини, також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.03.2019 року № 159474548. Згідно з абз.2 п. 5 вказаного договору, [PERSON] (продавець) зобов`язалась звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири у всіх осіб, що її мали, передати квартиру до 28 березня 2019 року, знятись з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у квартирі до 14 липня 2019 року. Як вбачається з довідки Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради за вих. № 1270-01-21 від 18.06.2019, станом на 16.07.2019 року відповідно до адресної картки особи гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також аналогічного змісту є інформація відділу реєстрації місця проживання управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 18.07.2019 № 15279-01-10. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). При вирішенні спору, позивач посилається на необхідність застосування норм ст.ст. 316, 317, 319, 379, 383, 389, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 64, 109, 150 ЖК України. Між тим, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року (справа №521/17805/16-ц) роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В даному випадку, позивач [PERSON] , як власник нерухомого майна, стверджує, що відповідач не є і не був членом його сім`ї, не є його родичем, вони разом не вели спільне господарство, не були пов`язані побутом, не мали спільного бюджету і не були пов`язані правами та обов`язками, а тому частина друга статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, в даному випадку застосуванню не підлягає. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, як вказав ВС у вказаній вище постанові, - норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Отже, в даному випадку, вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач [PERSON] не заявляв, а його позовні вимоги лише про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом уточнювались позовні вимоги, між тим, позивач [PERSON] зазначив, що викладені у позовні заяві позовні вимоги, є вірними та остаточними. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є необґрунтованими і безпідставними. При цьому, позивач [PERSON] не позбавлений права звертатися до суду із позовом, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, обравши інший спосіб захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та інтересу. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed