Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач в особі представника - адвоката [PERSON] - звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в якому з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 704,00 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., судовий збір в розмірі 640 грн. та витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 6 400,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник Позивача зазначає, що починаючи з 21.09.2011 по 08.09.2017 Позивач працювала на різних посадах у Відповідача. На час звільнення існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за період з квітня 2017 року по вересень 2017 року в сумі 27 201,08 грн., яка не була виплачена в день звільнення, що і стало підставою для звернення до суду. Вважає, що у зв'язку із тривалою затримкою та невиплатою у встановлені законом строки заробітної плати наявні достатні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, просить стягнути моральну шкоду, адже тривалість та зухвалість порушення трудових прав Позивача зі сторони Відповідача призвело до сильних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та неабияких додаткових зусиль для організації свого життя та захисту свого порушеного права. В судовому засіданні представник Позивача наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог, просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача в судовому засіданні визнала позовні вимоги в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 418,40 грн., в іншій частині просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не враховується останній день оплати заборгованості (18.01.2018); виникнення заборгованості по заробітній платі пов'язано із скрутним становищем фінансово-господарської діяльності підприємства, що в тому числі пов'язано з виконанням Позивачем функціональних обов'язків; Позивачем не подано доказів заподіяння моральної шкоди, а також не надано розрахунку її розміру; підстави для стягнення витрат на правову допомогу відсутні, адже Позивач має неповну юридичну освіту, що надавало їй можливість самостійно захищати свої права у цій справі, яка не особливо складною, до того ж надані розрахунки витрат на правову допомогу є значно завищеними та непропорційними в порівнянні з середньомісячними доходами фахівців. Вислухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши докази, додані до матеріалів справи учасниками судового процесу, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що починаючи з 21.09.2011 [PERSON] працювала на різних посадах на Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь»та наказом відповідного підприємства № 354-к від 05.09.2017 звільнена з посади начальника відділу маркетингу 08.09.2017 за власним бажанням, що не заперечується Відповідачем та підтверджується доказами по справі: довідкою Відповідача № В-169-10/1-05 від 08.09.2017, наказом про звільнення, трудовою книжкою. На час звільнення (08.09.2017) у Відповідача перед Позивачем існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за період з квітня 2017 року по вересень 2017 року в загальній сумі 27 201,08 грн., яка не була виплачена в день звільнення. Дана обставина не заперечується Відповідачем та підтверджується доказами по справі: листом Відповідача на адвокатський запит № 1-22-2826 від 25.09.2017, Довідкою про доходи та Структурою заборгованості. Судом встановлено, що під час розгляду цієї справи за період з 03.11.2017 по 18.01.2018 Відповідач в повному обсязі сплатив заборгованість по виплаті заробітної плати за період з квітня 2017 року по вересень 2017 року в сумі 27 201,08 грн., що визнається обома сторонами та ув'язку з чим Позивачем був зменшений розмір позовних вимог у відповідній частині. Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень згаданого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 та від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц. Відповідно до п. 2, 5 вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка в свою чергу визначається виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Виходячи з вказаного правового регулювання, суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, адже з вини Відповідача в день звільнення (08.09.2017) не було проведено розрахунку по заробітній платі, що є порушенням прав Позивача. На підставі згаданого Положення для обрахунку середньоденного заробітку використовується заробітна плата та фактично відпрацьовані робочі дні за два місяці, що передують даті звільнення, а саме: липень (5 428,57 грн. за 19 днів) та серпень 2017 (2 568,17 грн. за 9 днів). Середньоденний заробіток складає: 7 996,74 грн. / 28 = 285,60 грн. За період з 09.09.2017 (наступний день після звільнення) по 18.01.2018 (день фактичного розрахунку) - 90 робочих днів - середній заробіток за час затримки складає 25 704,00 грн. (285,60 грн. Ч 90). Посилання представника Відповідача на скрутний стан фінансово-господарської діяльності та відсутність коштів не виключає вини Відповідача за невиплату належних Позивачу коштів та не звільняє його від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Саме такої позиції притримується Верховний Суд України, що підтверджується постановами від 31.05.2017 у справі № 759/7662/15-ц, від 13.03.2017 у справі № 205/4041/14-ц. Посилання представника Відповідача на відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за день повного фактичного розрахунку (18.01.2018) є необґрунтованим, адже за змістом ст. 117 КЗпП України день фактичного розрахунку включається до розрахунку. Верховний Суд України у своїх постановах від 11.03.2017 у справі № 826/5111/15 та від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц приходить до висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, позовна вимога в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 704,00 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначено представником Позивачем, істотне та триваюче порушення трудових прав Позивача щодо виплати заробітної плати призвело до сильних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає неабияких додаткових зусиль для організації свого життя та захисту свого порушеного права. Так, місяць за місяцем вже понад півроку Позивач вимушена постійно звертатись з вимогами про виплату заробітної плати, постійно себе обмежувати в елементарно необхідних речах для нормальної життєдіяльності (не говорячи вже про цінні речі, можливості займатися улюбленими справами та хобі) та звертатись до родичів, друзів та знайомих про позику грошових коштів та надання іншої необхідної допомоги. За відсутності заробітної плати Позивач не змога відпочити в літній період 2017 року, що викликало не лише сильні моральні та душевні страждання, потрясіння, а й суттєво беззаперечно позначилось на стані її здоров'я. Саме відсутність заробітної плати стало реальною підставою для звільнення із займаної посади. Повна бездіяльність Відповідача та фактично злісне та відкрите ухилення від виплати заробітної плати призвело до необхідності звернення до адвоката. Починаючи з квітня 2017 року Позивач знаходиться в постійному нервовому напруженні, зазнає підвищеного психологічного навантаження. Незаконність, безпідставність та зухвалість Відповідача призвели до істотного погіршення здоров'я. Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав'язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування, а також стресі, пов'язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що порушення права Позивача на своєчасну виплату заробітної плати дійсно призвело до її душевних страждань, втрати нею нормальних життєвих зав'язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування та стресі, що очевидно позбавляло Позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдало почуття незахищеності перед необґрунтованими діями Відповідача. З урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі (27 201,08 грн.), тривалістю невиплати такої заробітної плати (з квітня 2017 року по січень 2018 року), виплатою заробітної плати після подання позову до суду, необхідністю Позивача звертатись з вимогами про виплату заробітної плати, постійно себе обмежувати в елементарно необхідних речах для нормальної життєдіяльності у відповідний період, звертатись до родичів, друзів та знайомих про позику грошових коштів та надання іншої допомоги, відсутності можливості відпочити в літній період 2017 року, сильних моральних та душевних страждань і потрясінь, необхідності захищати та поновлювати свої права шляхом звернень до Відповідача, адвоката та суду, що фактично свідчить про втрату нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, а також враховуючи посилання Відповідача на скрутне матеріальне становище підприємства, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 ( п'яти тисяч)грн., що відповідає правилам розумності та справедливості. Доводи представника Відповідача про те, що підстави для стягнення моральної шкоди відсутні, адже не надано будь-яких доказів, які б говорили про душевне страждання Позивача та порушення організації його життя, є необґрунтованими, тому що сам факт порушення законного трудового права Позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у цивільній справі № 362/7161/15-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Так само, необґрунтованими суд вважає доводи представника Відповідача про те, що Позивач, будучи працівником, могла вплинути на становище підприємства, адже матеріали справи не містять доказів неналежного виконання трудових обов'язків зі сторони Позивача. До того ж, невиплата заробітної плати мала триваючий характер (понад півроку), а фактичне погашення заборгованості по заробітній платі відбулось після подання позовної заяви до суду. Щодо розподілу судових витрат у цій справі суд виходить з такого. Відповідно до положень ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відповідно до положень ч. 3, 6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судові витрати у цій справі складаються із судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується долученою до матеріалів справи квитанцією, та заявлених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 400,00 грн., що підтверджується попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат від 12.01.2018, договором про надання правової допомоги, ордером, Додатковою угодою № 1 від 14.09.2017 до договору про надання правової допомоги, Актом приймання-передачі правової (правничої) допомоги № 1 від 12.01.2018, квитанцією про сплату Позивачем витрат на правову (правничу) допомогу в розмірі 6 400,00 грн., детальним описом витрат на правову (правничу) допомогу від 12.01.2018. Враховуючи, що виникнення спору пов'язано з неправильними діями зі сторони Відповідача та безпосереднім порушенням трудових прав Позивача, суд,

Outcome: partial