Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 137766,83 гривень. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору без номеру від 14 травня 2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну катку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті позивача, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. У зв`язку з порушенням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 31 грудня 2019 року має заборгованість у сумі 173591,09 гривень, яка складається з наступного: 2680,42 гривень заборгованість за кредитом; 168310,67 гривень заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2600,00 гривень - заборгованість за пенею. Зважаючи, що законодавством не передбачено обов`язку вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд маже вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитом у сумі 137766,83 гривень, яка складається з наступного: 2680,42 гривень - заборгованість за кредитом; 135086,41 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом з 14 травня 2012 року по 01 вересня 2019 року. Представник позивача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 67). В позовній заяві позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності його представника та винесення заочного рішення. Згідно доповідних кур`єра Вугледарського міського суду Донецької області від 24 квітня 2020 року, від 11 серпня 2020 року, від 22 вересня 2020 року та довідок оператора поштового зв`язку про причини невручення поштових відправлень, за адресою проживання відповідачки, зазначеною в позові та підтвердженою листом-відповіддю виконавчого комітету Вугледарської міської ради №0.53/37-1226/0/8-20 від 10 березня 2020 року, вручити судові повістки останній про виклик до суду виявилось не можливим, оскільки фактично [PERSON] за даною адресою відсутня (а.с. 46, 49, 51-52, 56, 59, 64, 68). У зв`язку з викладеним Вугледарським міським судом Донецької області, з метою виклику відповідачки в судове засідання та повідомлення про місце, дату та час розгляду справи, розміщено оголошення від 25 березня 2020 року, від 22 липня 2020 року та від 15 вересня 2020 року на офіційній веб-сторінці Вугледарського міського суду Донецької області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (а.с. 48, 55, 63). Однак, відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності, відзиву на позов, зустрічного позову та/або додаткових доказів до суду не надходило. Від відповідачки не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, а враховуючи, що належним чином повідомлена відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, суд, виходячи з положень ст. 281 ЦПК України щодо можливості заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення, як за правилами загального, так і спрощеного позовного провадження, вважає доцільним ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України. Згідно Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 14 травня 2012 року [PERSON] отримала кредит від позивача у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на платіжну картку кредитка «Універсальна» та базовою процентною ставкою 2,5 % в місяць на залишок заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 9, 10, 11-34). Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором без номеру від 14 травня 2012 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом - [PERSON] , заборгованість останньої по договору станом на 31 грудня 2019 року перед банком становить 173591 гривень 09 копійок, яка складається з наступного: 2680,42 гривень - заборгованість за кредитом; 168310,67 гривень - заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість; 2600,00 гривень - заборгованість за пенею. Заборгованість, яка підлягає стягненню становить 137766,83 гривень, яка складається з наступного: 2680,42 гривень - заборгованість за кредитом; 135086,41 гривень - заборгованість за відсотками за період з 14 травня 2012 року по 01 вересня 2019 року. Згідно даного розрахунку сума заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість розрахована позивачем виходячи з відсоткової ставки, яка нараховується на залишок заборгованості за кредитом відповідачки та встановлена при наданні [PERSON] кредиту 14 травня 2012 року у 30,00% на рік, яка в подальшому була збільшена 01 вересня 2014 року до 34,80% на рік, а 01 квітня 2015 року - збільшена до 43,20% на рік (а.с. 5-8). Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 14 травня 2012 року позивачем було відкрито [PERSON] кредитну картку з картковим рахунком № [NUMBER] та встановлено кредитний ліміт у 300,00 гривень та збільшено кредитний ліміт до 2700,00 гривень, а 20 січня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 00,00 гривень (а.с. 75). Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» між позивачем та [PERSON] був підписаний кредитний договір без номеру, за яким останній було надано кредитну картку № [NUMBER] , відкриту 14 травня 2012 року з терміном дії до лютого 2016 року (а.с. 76). Згідно виписки по особовому рахунку [PERSON] останній 14 травня 2012 року на картковому рахунку № [NUMBER] встановлено кредитний ліміт у 300,00 гривень та того ж дня збільшено кредитний ліміт до 2700,00 гривень. В період часу з 14 травня 2012 року по 23 червня 2017 року відповідачка користувалась зазначеним картковим рахунком та кредитними коштами, а саме здійснювала: поповнення карткового рахунку, переказ грошових коштів, поповнення мобільного телефону, купівля продуктів харчування та ліків, сплата телекомунікаційних послуг, зняття готівки в банкоматі (а.с. 70-74). Відповідно до статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року №594 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2019 року №712), позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ «Приватбанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ КБ «ПриватБанк» (а.с. 40-41). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ст. ст. 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Судом встановлено, що відповідачка свої зобов`язання не виконала і тому станом на 31 грудня 2019 року має перед позивачем заборгованість за кредитом в розмірі 2680,42 гривень, а тому суд приходить до висновку про необхідність та доцільність задоволення вимог позову в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі 2680,42 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по відсотках за користування кредитом, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2012 року [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до вказаної заяви [PERSON] погодила, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Так, згідно Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», зокрема, кредитної карти «Універсальна 55 днів пільгового періоду» базова процентна ставку за якою становить 2,5% на місяць. При цьому, згідно наданого позивачем розрахунку сума заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість розрахована позивачем починаючи з 14 травня 2012 року виходячи з відсоткової ставки, встановленої при укладенні сторонами кредитного договору, у 30,00% на рік, а в подальшому 01 вересня 2014 року збільшеної процентної ставки до 34,80% на рік, а з 01 квітня 2015 року - збільшеної до 43,20% на рік. Однак, позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом у збільшених розмірах процентних ставок, посилається на розрахунок заборгованості та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину укладеного між сторонами договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідачка, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а наданий до суду Витяг з Умов не містять підпису [PERSON] , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 травня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість банку змінювати розмір встановленої сторонами при укладенні кредитного договору базової процентної ставки у розмірі 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором, а також те, що Витяг з Умов на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містив відповідні умови, зокрема щодо зміни розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. Отже, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість позивача змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом, а Витяг з Умов на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містив такі умови, також зважаючи, що з наданих до суду доказів не вбачається, що відповідачка будь-яким іншим чином погодилась зі зміною встановленої їй процентної ставки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості по відсотках на прострочену заборгованість за кредитним договором має вираховуватись виходячи з узгодженої сторонами базової процентної ставки у 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором. Окрім того, згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачці [PERSON] на підставі кредитного договору без номеру була надана кредитна карта № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня лютого 2016 року. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція викладена у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц по якій зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Таким чином, стягненню з відповідачки підлягають проценти за користування кредитом, нараховані у межах погоджених сторонами строку кредитування та базової процентної ставки у 2,5 % на місяць, та які станом на 29 лютого 2016 року становлять 1370,87 гривень (219,12 гривень + (2559,47 грн. * 2,5% * 7 місяці) + (2559,47 грн. * 2,5% * 11 місяців) = 1370,87 гривень, де: - 219,12 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, яка виникла за період з 14 травня 2012 року по 31 серпня 2014 року, включно; - 2559,47 грн. * 2,5% * 7 місяці = 447,90 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, яка виникла за період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року, включно; - 2559,47 грн. *2,5% * 11 місяців = 703,85 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, яка виникла за період з 01 квітня 2015 року по 29 лютого 2016 року, включно. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданого до суду платіжного доручення №PROM1B1N1X від 11 лютого 2020 року Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 2102,00 гривень. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 61,81 гривень (4051,29 грн.* 2102,00 грн. / 137766,83 грн. = 61,81грн.). Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного, ст. ст. 526, 530, 536, 610, 1048-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial