Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з даним позовом до відповідача про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, покликаючись на те, що 22.12.2008р. помер її дід [PERSON]. До дня своєї смерті дід проживав і був зареєстрований [INFO]. Після смерті діда відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок, що належав [PERSON] на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого на підставі рішення Сокальського райвиконкому від 16.03.1989р. за №82, зареєстрованого в Червоноградському МБТІ 17.03.1989 р. в реєстрову книгу №18. На спадкове майно [PERSON] склав заповіт на користь позивачки та своєї дочки тітки позивачки [PERSON] Заповіт посвідчений секретарем Корчівської сільської ради [PERSON] 05.12.2005р. та зареєстрований в реєстрі за №87. Вказує, що спадкоємець за заповітом [PERSON] продовжила пропущений нею строк для подання заяви про прийняття спадщини в судовому порядку та прийняла свою 1/2 частину вказаного майна, про що Сокальською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець за заповітом [PERSON] спадщину не прийняла в межах встановленого ст.1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, не продовжувала строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не претендувала на спадкове майно та відмовляється від нього на користь позивачки, про що надала відповідну заяву відмову. Вказана заява відмова посвідчена секретарем Корчівської сільської ради Сокальського району [PERSON] 23.04.2013р. за реєстровим №17. Так як [PERSON] подала заяву відмову від спадкування після збігу шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України вона не може бути прийнята нотаріусом. Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по вул.І.Франка, 13 в с.Стаївка Сокальського району Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON], який помер 22.12.2008р. 27.09.2013р. позивач [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог в якій просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по вул.І.Франка, 13 в с.Стаївка Сокальського району Львівської області та земельні ділянки загальною площею 2,4123га, загальною вартістю 45510,12 грн., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Корчівської сільської ради Сокальського району Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON], який помер 22.12.2008р. Ухвалою судового засідання 21.10.2013р. до участі у даній справі залучено третю особу [PERSON] 12.11.2013р. [PERSON] заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, подавши позовну заяву та до [PERSON] та [PERSON], третіх осіб Корчівської сільської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним, покликаючись на те, що 20.10.2011р. між нею та [PERSON] було укладено шлюб. З 1979р. чоловік проживав в [INFO] в будинковолодінні №13, яке первинно відносилось до майна колгоспного двору, головою якого був батько її чоловіка [PERSON], а членами чоловік позивачки та його мама [PERSON] Згідно ст.120 ЦК (в редакції 1963р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності (ст.112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності житловий будинок (ч.2 ст.120 ЦК). Відповідно до ст.123 ЦК (в редакції 1963р.) частки членів колгоспного двору в майні колгоспного двору рівні. Таким чином, майно колгоспного двору належало чоловікові позивачки та його батькам по 1/3 ідеальній частині. 30.07.2003р. померла мама чоловіка позивачки - [PERSON] У разі смерті члена колгоспного двору після 30.06.1990р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося) відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Спадкування частки в майні члена колгоспного двору, який помер після 30.06.1990р. відбувається за загальними нормами спадкового права (п.24 розділу VІ «Право власності» Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ). Відповідно до ст.524 ЦК України (1963р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст.529 ЦК (в редакції 1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст.548 ЦК (в редакції 1963р.) ). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст.549 ЦК (в редакції 1963р.) ). Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими наказом Мінюсту №18/5 від 14.06.1994р. в редакції станом на 14.07.2003р. доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління ЖБК, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що взято майно спадкодавця. Таким чином, зважаючи на те, що на момент смерті мами ([PERSON]М.) чоловік позивачки та його батько постійно проживали у вказаному будинковолодінні №13 по вул.І.Франка в с.Стаївка, 1/3 ідеальна частина якого належала спадкодавцю [PERSON] на момент її смерті та вступили у володіння та розпорядження спадковим майном, її чоловік та його батько успадкували у рівних частках належну [PERSON] частину будинковолодіння. Зважаючи на те, що на момент смерті спадкодавця [PERSON] більше ніхто на проживав разом з нею, як і не звертався у державну нотаріальну контору із заявою про відкриття спадщини, усе її майно було у рівних частках спаковано її чоловіком та його батьком. Після смерті [PERSON] все її майно, як частка у спільному будинку так і земельні ділянки, було поділено між [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині. 22.12.2008р. помер батько її чоловіка [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно. Як виявилось від імені [PERSON] було складено та посвідчено секретарем Корчівської сільської ради [PERSON] заповіт датований 05.12.2005р., який було зареєстровано у реєстрі за №87, відповідно до якого заповідач усе своє майно заповів [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Вказує, що такий заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки він посвідчений секретарем Корчівської сільської ради [PERSON], при тому, що станом на день посвідчення цього заповіту вона не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії у порядку встановленому законом. Посвідчення заповіту не уповноваженою на це особою являється порушенням вимог щодо його посвідчення і з цієї підстави оскаржуваний заповіт підлягає визнанню недійсним на підставі ст.1257 ЦК України у звязку з його нікчемністю. При цьому, в заповіті відсутній час його посвідчення, що являється порушенням вимог закону щодо форми заповіту, а також, вказує на необхідність його визнання недійсним. Також, оспорюваний заповіт від імені [PERSON] підписаний не ним, що навіть без врахування всього вищенаведеного вказує на його нікчемність, а відтак необхідність визнання недійсним. Просить суд визнати недійсним заповіт, складений від імені [PERSON], який датований 05.12.2005р. та посвідчений секретарем Корчівської сільської ради [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №87 та стягнути в її користь судові витрати. 20.11.2013 р. [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що заповітом складеним від імені батька її покійного чоловіка зачіпає її права та інтереси як спадкоємця за законом, так як за цим заповітом до [PERSON] та [PERSON] мало б перейти право власності на 1/2 частину будинковолодіння №13 по вул.І.Франка в с.Стаївка, інша 1/2 частина якого належала її чоловікові як сума його частки в майні колгоспного двору (1/3 будинковолодіння) та успадкована ним частка після смерті матері (1/6 будинковолодіння). У разі визнання оспорюваного заповіту недійсним, її чоловік, як спадкоємець першої черги, який фактично проживав із спадкодавцем на час його смерті, а отже, прийняв спадщину, із врахуванням того, що більше ніхто із спадкоємцем першої черги спадщини не прийняв, вважатиметься таким, що успадкував після смерті свого батька належну йому 1/2 частину будинковолодіння, право власності на яку у спадкодавця виникло в порядку частки у майні колгоспного двору (1/3 частина) та у порядку спадкування після смерті його дружини матері її чоловіка (1/6 частина будинковолодіння). Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує прав на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від прав на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1261 ЦКУ у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця , у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті та той з подружжя, який його пережив. Спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її ( ст. 1268ЦК). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ст. 1269 ЦК) Після смерті чоловіка вона звернулась в Сокальську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини і таким чином прийняла її. Вказує, що вона, як спадкоємець по закону після смерті чоловіка успадкувала будинковолодіння № 13 по вул. Франка у с. Стаївка в цілому. Крім названого будинковолодіння її чоловік успадкував після смерті свого батька земельні ділянки належні йому на праві приватної власності на підставі державного акту від 04.05.2001р. на право приватної власності на землю, виданого на підставі розпорядження Сокальської районної державної адміністрації від 20.04.2001р. № 207 . Ці земельні ділянки площею 1,2547 та 1,1576 розташовані на території Корчівської сільської ради та передані для товарного сільськогосподарського виробництва 04.05.2001р. Зважаючи на недійсність оспорюваного заповіту, на підставі якого [PERSON] просить визнати за нею право власності на ці земельні ділянки, її чоловік, як спадкоємець 1-ї черги після смерті батька успадкував і ці земельні ділянки, а після смерті чоловіка у порядку спадкування за законом ці земельні ділянки успадкувала вона. Вказує, що її чоловік ще успадкував 2-ві земельні ділянки (колишній пай), що належали на праві власності його матері [PERSON], яка померла у 2003р., однак вимоги про визнання права власності на ці земельні ділянки в порядку спадкування після смерті чоловіка, нею заявлено в іншому провадженні по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] Г,І. про визнання права власності на ці земельні ділянки, яка знаходиться провадженні судді Веремчук О.А. (справа № 484/2573/13-ц). Просить суд, визнати недійсним заповіт, складений від імені [PERSON], який датований 05.12.2005р., та посвідчений секретарем Корчівської сільської ради [PERSON], і зареєстрований у реєстрі за № 87; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину (1/2 житлового будинку з надвірними будівлями що знаходиться за адресою вул. Франка, 13 у с. Стаївка Сокальського району), за заповітом, видане [PERSON] державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори [PERSON] 11.09.2013р., що реєстроване в реєстрі за № 1-930; визнати за [PERSON] в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер 16.05.2013р. право власності на належне йому в порядку спадкування майно: після смерті його батьків [PERSON] та [PERSON] і в порядку власності в майні колгоспного двору, будинковолодіння № 13 по вул. Франка у с. Стаївка Сокальського району Львівської області, після смерті його батька земельні ділянки площею 1,2547 га та 1,1576 га що знаходяться на території Корівської сільської ради та належали [PERSON] І,П. на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 04.05.2001р. на підставі розпорядження голови Сокальської райдержадміністрації від 20.04.2001р. № 207. 11.12.2013р. провадження по даній справі зупинено у звязку з призначенням почеркознавчої експертизи. Ухвалою від 20.05.2014р. відновлено провадження по справі. 24.12.2014р. провадження по даній справі зупинено у звязку з призначенням повторної почеркознавчої експертизи. Ухвалою від 20.10.2015р. відновлено провадження по справі. 01.12.2015р. [PERSON] подано заяву про доповнення мотивів позовної заяви, в якій зазначає, що у своїй позовній заяві вона зазначала, що оспорюваний нею заповіт підлягає визнанню недійсним зокрема у зв'язку із тим, що він складений з порушенням вимог щодо його посвідчення. Нотаріальна процедура посвідчення заповітів складається з низки взаємозалежних етапів, дотримання яких є обов'язковим. Зокрема, 1. Звернення особи, яка бажає посвідчити заповіт до нотаріуса. На даному етапі відповідно до ст.43 ЗУ «Про нотаріат», встановлюється особа учасника цивільних відносин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Оскільки право на заповіт відповідно до ч. 1 ст.1234 ЦК України має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, то нотаріус, відповідно до ст.44 ЗУ «Про нотаріат», окрім встановлення особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, встановлюється її дієздатність. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. 2. Складання проекту заповіту. На цьому етапі посвідчення заповітів можливі різні варіанти, так, зокрема заповідач має право подати свій проект заповіту до нотаріальної контори, який написаний ним власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У разі якщо поданий проект викладений неправильно або взагалі відсутній, нотаріус, або посадова особа що уповноважена вчиняти нотаріальні дії може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (ч. 2ст.1248 ЦК України). У випадку, якщо проект заповіту складається нотаріусом ( відповідною посадовою особою) на прохання та зі слів заповідача, п. 1 ч. 2 ст.1248 ЦК України містить вимогу про те, що за таких обставин заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем та підписаний, ним власноручно (як і при складенні проекту заповіту самим заповідачем). Окрім цього, пп. 1.7 п. 1 глави 3 розділу ІІ Порядку містить вимогу про зазначення перед підписом заповідача інформації, що заповіт прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним власноручно. 3. Нотаріальне посвідчення заповіту. Частина 3 ст.34 ЗУ «Про нотаріат» вимагає при нотаріальному посвідченні викладення заповітів на спеціальних бланках нотаріальних документів, при будь-якому способі письмової фіксації заповіту, включаючи його написання заповідачем власноручно. 4. Реєстрація заповіту. Стаття 52 Закону України «Про нотаріат» (в редакції2005р., що діяла на момент посвідчення оспорюваного заповіту) визначає обов'язковість проведення реєстрації вчинених нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад в реєстрі нотаріальних дій. Аналогічне визначено і Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затв. наказом, Міністерства юстиції України від 25.08.1994 р. N 22/5, і зареєстр. у Мінюсті 26.10.1994 року N256/466, в редакції станом на 2005р. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії (ст. 52 діючого Закону України «Про нотаріат»). Завершальним етапом нотаріального посвідчення заповітів є обовязкове внесення відомостей про заповіти до Спадкового реєстру. Нотаріус вносить відомості до Спадкового реєстру в день вчинення відповідної нотаріальної дії (п. 2.5 ч. 2 Положення про Спадковий реєстр). Для підтвердження факту внесення інформації до Спадкового реєстру нотаріус виготовляє витяг про внесення реєстраційного запису до Спадкового реєстру у двох примірниках, один з яких залишається у справі нотаріуса, що посвідчив заповіт, а другий надається заповідачеві. Відповідно до Розділу 2 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у заповіті зазначаються місце і час складання заповіту, що узгоджується з внесеними змінами до Правил ведення нотаріального діловодства, а саме до форми 45 та всіх форм щодо посвідчення заповіту, в якій зазначено про необхідність зазначати у текстах заповітів місця, часу (дати, години, хвилини) складання заповіту. Відповідно до Розділу 2 2. Реєстр заповітів (Наказ/Положення Мінюст, від 17.10.200, №51/1 «Про спадковий реєстр»), який діяв станом на 2005 року. 2.1. Заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані в установленому законодавством порядку, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі. 2.2.1. Реєстрація заповітів здійснюється шляхом унесення реєстраційного запису до Єдиного реєстру. 2.2.2. Реєстратор здійснює реєстрацію протягом 5 робочих днів з часу посвідчення ним заповіту або не пізніше наступного робочого дня з часу отримання від інших нотаріусів або заповідачів (у випадку, передбаченому пунктом 2.2.4 цього Положення) заяви про реєстрацію заповіту в Єдиному реєстрі. Спадковий реєстр було запроваджено наказом Мінюсту України від 07.04.2005р. №33/5 (реєстрація в Мінюсті від 07.04.2005 р. за № 373/10653), було затверджено Положення про Спадковий реєстр. Відповідно до п. 16 наказу посадовим особам органів місцевого самоврядування належало протягом двох місяців з дати набрання чинності цим наказом надати на адресу ДП «Інформаційний центр» Мінюсту України відомості про заповіти, посвідчені ними до набрання чинності цим наказом. Із затвердженням указаного Положення у посадових осіб органів місцевого самоврядування виник обов'язок забезпечити внесення відомостей про посвідчені ними заповіти до Спадкового реєстру (п.п. 1.5., 1.6., 2.1., 2.4. Положення), що відображено і в п. 40-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами…, яким було доповнено Інструкцію. Пунктами 6.1., 6.2. Положення передбачено, що заповіти, посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування; спадкові договори, що посвідчені нотаріусами до створення та введення в дію програмного забезпечення Спадкового реєстру, підлягають обов'язковій реєстрації в Спадковому реєстрі; посадові особи органів місцевого самоврядування здійснюють внесення до Спадкового реєстру відомостей про заповіти, зазначені в пункті 6.1. цього Положення, шляхом подачі Адміністратору заяв встановленого зразка (додаток 9), тобто - заяв про реєстрацію архівних заповітів. Як з'ясувалось в ході розгляду справи у виконкомі Корчівської сільської ради відсутні реєстри для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету із записом про вчинення цієї нотаріальної дії, а відтак, це означає, що цей заповіт не посвідчувався, оскільки доказів зворотного немає. Крім того, як вбачається із копії спадкової справи № 154, заведеної у 2012р. після смерті [PERSON], який помер 22.12.2008р. (а саме інформаційної довідки із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) цей заповіт від 2005р. було зареєстровано у Спадковому реєстрі лише 15.11.2011р., а не в 2-х місячний термін, як це передбачено Положенням про Спадковий реєстр, що поряд з відсутністю із Реєстру свідчить про те, що такий заповіт у 2005р. не посвідчувався. Таким чином, враховуючи що секретарем Корчівської сільської ради [PERSON], яку було призначено відповідальною за вчинення нотаріальних дій не було здійснено у встановленому законом порядку реєстрацію нотаріальної дії по посвідченню цього заповіту, вважає що такий заповіт посвідчений з порушенням вимог Закону щодо порядку його посвідчення, а відтак підлягає визнанню недійсним і з цієї підстави. 16.12.2015р. [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій вказує, що в своїй уточненій позовній заяві просила: визнати недійсним заповіт, складений від імені [PERSON], який датований 05.12.2005р., та посвідчений секретарем Корчівської сільської ради [PERSON], і зареєстрований у реєстрі за № 87; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину (1\\2 житлового будинку з надвірними будівлями що знаходиться за адресою вул. Франка, 13 у с. Стаївка Сокальського району), за заповітом, видане [PERSON] державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори [PERSON] 11.09.2013р., що реєстроване в реєстрі за № 1-930; визнати за нею в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер 16.05.2013р. право власності на належне йому в порядку спадкування: після смерті його батьків [PERSON] та [PERSON] і в порядку власності в майні колгоспного двору, будинковолодіння № 13 по вул. Франка у с. Стаївка Сокальського району Львівської області; після смерті його батька земельні ділянки площею 1,2547 га та 1,1576 га що знаходяться на території Корівської сільської ради та належали [PERSON] І,П. на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 04.05.2001р. на підставі розпорядження голови Сокальської райдержадміністрації від 20.04.2001р. № 207. У випадку задоволення її позовної вимоги про визнання недійсним заповіту [PERSON],а також визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину на підставі якого [PERSON] успадкувала 1/2 частину спірного будинковолодіння підлягає скасуванню і державна реєстрація права власності на цю 1/2 частину спірного будинковолодіння за [PERSON] оскільки, як вбачається із витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.09.2013р. (є в матеріалах справи), на підставі вказаного свідоцтва вона зареєструвала за собою на праві власності на цю 1/2 частину будинковолодіння. На підставі наведеного доповнює свої останні позовні вимоги також вимогою про скасування державної реєстрації права власності на цю 1/2 частину спірного будинковолодіння за [PERSON] 16.12.2015р. [PERSON] подала узагальнююче пояснення, в яких зазначає, що її чоловікові та його батьку на праві власності належало майно, яке відносилось до колгоспного двору і знаходиться у с. Стаївка Сокальського району по вул. Франка, 13, по 1/3 ідеальній частині кожному. Після смерті у 2003р. його мами, чоловік та його батько успадкували її частку вступивши у володіння та розпорядження спадковим майно і таким чином відтоді це майно належало чоловікові та його батькові по 1/2 ідеальній частині кожному. 22.12.2008р. помер батько її чоловіка. Після смерті батька, чоловік, як і після смерті матері, успадкував належне йому майно. Однак, після того, як 20.10.2011р. між нею та [PERSON] було укладено шлюб, появився заповіт від імені батька її чоловіка, посвідчений секретарем Корчівської сільської ради, нібито ще у 2005р., однак, зареєстрований у Спадковому реєстрі лише 15.11.2011р. відповідно до якого [PERSON] (батько її чоловіка) заповів усе належне йому майно своїй доньці [PERSON] онуці - [PERSON] (тепер [PERSON]М.) у рівних частках. 16.05.2013р. помер її чоловік. Вона прийняла спадщину після смерті чоловіка, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом [PERSON] їй було відмовлено (постанова від 06.12.2013р.) у зв'язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно. Як виявилось згодом, спадщину після смерті її чоловіка прийняли і 2-є його дітей від першого шлюбу. Відтак вона, після смерті чоловіка [PERSON], успадкувала 1/3 від усього належного йому на момент смерті майна, що із врахуванням заповіту [PERSON] становить 1/6 частина будинковолодіння, яке знаходиться у с. Стаївка, по вул. Франка, 13 Однак, беручи до уваги те, що такий заповіт [PERSON] підлягає визнанню недійсним, враховуючи порушення порядку посвідчення та вимог щодо форми заповіту складеного від імені батька її чоловіка [PERSON] на ім'я своєї онуки, яка є спадкоємцем 2-ї черги за законом, та те що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON], будучи спадкоємцем 1-ї черги не прийняла, її чоловік, як спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на моменти відкриття спадщини, успадкував усе майно батька, та став власником : будинковолодіння у с. Стаївка, по вул. Франка, 13; земельних ділянок площею 1,2547 га та 1,1576 га, розташованих на території Корчівськорї сільської ради, що належали [PERSON] на підставі державного акту від 04.05.2001р. на право приватної власності на землю, виданого на підставі розпорядження Сокальської РДА від 20.04.2001р. № 207. Отже, після його смерті вона, із врахуванням прийняття спадщини після смерті чоловіка окрім неї 2-ма його дітьми від 1-го шлюбу, успадкувала: 1/3 будинковолодіння у с. Стаївка, по вул. Франка, 13; 1/3 земельних ділянок площею 1,2547 га та 1,1576 га, розташованих на території Корчівськорї сільської ради, що належали [PERSON] на підставі державного акту від 04.05.2001р. на право приватної власності на землю, виданого на підставі розпорядження Сокальської РДА від 20.04.2001р. № 207 Зважаючи на відмову нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка, визнанню за нею у порядку спадкування після смерті чоловіка на праві власності, в залежності від прийнятого судом рішення щодо недійсності заповіту підлягає: 1/6 спірного будинковолодіння, у випадку відмови у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним. 1/3 спірного будинковолодіння та 1/3 вищеназваних земельних ділянок, у випадку визнання оспорюваного заповіту недійним. Щодо недійсності заповіту зазначила, що підставами для визнання недійним цього заповіту у позовній заяві зазначає порушення порядку посвідчення та вимог щодо форми заповіту : - відсутність часу його складення; відсутність особистого підпису заповідача; його посвідчення не уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування. Як з'ясувалось в ході розгляду справи, порушення порядку посвідчення оспорюваного заповіту було допущено і при його реєстрації, оскільки у виконавчому комітеті Корчівської сільської ради відсутній реєстр із записом про вчинення цієї нотаріальної дії, який (запис) відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» є прямим доказом вчинення нотаріальної дії. Більше того, і у Спадковому реєстрі цей заповіт зареєстрований лише 15.11.2011р., тобто за 3 роки після смерті заповідача і за 6 років після його посвідчення, в той час, як законом визначено обов'язок проведення такої реєстрації у 2-х місячний термін. Відтак, навіть враховуючи висновок експерта стосовно того, що оспорюваний заповіт нібито і підписував [PERSON], цей заповіт підлягає визнанню недійсним так як він посвідчений із порушенням порядку (без вказівки на час його та відсутності реєстру, запис в якому є безспірним доказом вчинення цієї нотаріальної дії і реєстрації оспорюваного заповіту у Спадковому реєстрі з грубим порушенням вимог закону щодо строків такої реєстрації). Щодо визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину вказала, що зважаючи на те, що первинному позивачу у цій справі [PERSON] 11.09.2013р. на 1\\2 цього будинковолодіння вже видано свідоцтво про право на спадщину за оспорюваним заповітом, у відповідності до ст. 1301 ЦК та розяснення ВСУ наданому у постанові № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» із врахуванням викладеного у п. 1 цього пояснення, у випадку визнання недійсним заповіту, складеного від імені [PERSON], це свідоцтво також підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Щодо визнання за нею в порядку спадкування після смерті чоловіка права власності на майно, зазначила, що в залежності від прийнятого рішення стосовно вимоги про визнання недійсним оспорюваного заповіту, в порядку спадкування після смерті чоловіка підлягає визнанню за нею право власності на : 1/6 спірного будинковолодіння, у випадку відмови у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним. 1/3 спірного будинковолодіння та 1/3 вищеназваних земельних ділянок, у випадку визнання оспорюваного заповіту недійним. У Зв'язку з наведеним вище підлягає задоволенню і її доповнена вимога про скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частини спірного будинковолодіння за [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити. Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні первинний позов визнала, в задоволенні позовних вимог третьої особи просила відмовити. Третя особа, яка заявила самостійні вимоги [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили в їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги про визнання заповіту недійсним та визнання за нею права власності на спадкове майно підтримали та просили задовольнити. В обґрунтування надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог. Треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні висловили думку, що первинний позов підлягає до задоволення , в задоволенні позовних вимог третьої особи, що завила самостійні вимги - слід відмовити. Представник третьої особи Сокальської державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув, однак подав заяву про розгляд справи у відсутності представника нотаріальної контори. Вирішення даної справи покладають на розсуд суду. Представник Корчівської сільської ради в судове засідання не прибув, однак подав заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. Вирішення даної справи покладають на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] показала, що з 19.05.2006р. вона працює секретарем Корчівської сільської ради. Рішенням виконкому Корчівської сільської ради 2006 року її призначено відповідальною за вчинення нотаріальних дій секретаря сільської ради. У 2006 році вона завела новий журнал вчинення нотаріальних дій за 2006 рік. Журнали вчинення нотаріальних дій та прошиті папки з самими заповітами за попередні роки зберігалься в кабінеті голови сільської ради. У 2007 році в сільській раді була перевірка з фінвідділу, яка перевіряла правильність нарахування державного мита за 2004-2007 роки і тоді журнал за 2005р. був відсутній. Про наявність заповіту [PERSON] від 05.12.2005р. вона особисто дізналась після смерті самого [PERSON], коли була відкрита спадкова справа після його смерті і в сільську раду звернулись [PERSON] та [PERSON] за другим примірником вказаного заповіту (на скільки пригадує в 2012-2013 роках). Другий екземпляр зазначеного заповіту зберігався в Корчівській сільській раді, прошитий у папці разом з іншими заповітами за 2005 рік. Інформацію про посвідчений заповіт в Реєстр надавала вона, однак коли це було не пригадує. Заслухавши пояснення учасників, покази свідка, дослідивши письмові докази, оцінивши всі докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Як убачається із свідоцтва про смерть серія 1-СГ №158427 [PERSON] помер - 22.12.2009 року. Із дослідженого в судовому засіданні заповіту від 05.12.2005р., посвідченого Секретарем Корчівської сільської ради [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №87 встановлено, що [PERSON], 10.11.1931р.н. на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право і належатиме йому на праві приватної власності, будинок, що знаходиться в с.Стаївка по вул.І.Франка, 13 Сокальського району Львівської області заповів в рівних частках дочці [PERSON] та внучці [PERSON] Належний йому державний акт на право приватної власності на землю серія І-ЛВ №030595 виданий 04.05.2001р. №95 Сокальською райдержадміністрацією на с/пай, грошовий вклад, що знаходиться в філії №6333/050 на рахунку №8455 заповів дочці [PERSON] Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною, сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Згідно ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. У відповідності до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, з зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 цього Кодексу. Покликання позивачів на те, що [PERSON] не підписував заповіту від 05.12.2005р. посвідченого секретарем Корчівської сільської ради не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Дані твердження спростовуються висновком №4703 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів від 15.04.2014р. Зокрема, даним висновком встановлено, що підписи від імені [PERSON], розташовані після слів: «Підпис» на зворотній стороні оригіналів першого та другого примірників заповіту, укладеного від імені [PERSON] 05.12.2005р., посвідченого секретарем Корчівської сільської ради та зареєстрованого в реєстрі за №87, - виконані самим [PERSON]. Також, дані твердження спростовуються висновком експертів за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи №1563/1564/15-32 від 08.07.2015р., яким встановлено, що підписи від імені [PERSON], які містяться на зворотній стороні у графі «Підпис» у двох примірниках заповіту (примірник, що видавався особі, та примірним, що залишився у сільській раді), складеного від імені [PERSON], та посвідченого 05.12.2005 секретарем Корчівської сільської ради [PERSON] виконано однією особою [PERSON], а отже не [PERSON]. П.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Також, покликання позивача [PERSON] на те, що заповіт складений від імені [PERSON], посвідчений 05.12.2005 секретарем Корчівської сільської ради [PERSON] складений з порушенням вимог щодо його посвідчення не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти (крім секретних). Зокрема, рішенням виконавчого комітету Корчівської сільської ради №6 від 18.04.2002р. призначено відповідальною за вчинення нотаріальних дій секретаря сільської ради [PERSON]. Також, згідно даних журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Корчівської сільської ради за 2005рік встановлено, що заповіт укладений [PERSON] зареєстровано за №87. З пояснень свідка [PERSON] встановлено, що у 2007 році в Корчівській сільській раді була перевірка про правильність нарахування державного мита за 2004-2007 роки і виявилось, що журнал за 2005р. відсутній, за результатами перевірки було складено довідку від 06.11.2007р. Також, згідно повідомлення Кочівської сільської ради від 16.12.2014р. встановлено, що журнал для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Корчівської сільської ради за 2005рік втрачений під час чергового поточного ремонту. Зазначений журнал за 2005 рік було відновлено у 2007 році. Фактично у спірному заповіті дійсно не зазначено час його складання, зокрема година та хвилини, та його зареєстровано у спадковому реєстрі 15.11.2011 року, тобто з порушенням строків, суду також не надано для огляду журнал реєстрації заповітів за 2005 рік Корчівської сільської ради з підстав , що описані вище. Дані обставини суд пов»язує із недостатньою кваліфікацією осіб, на яких покладено обов»язок на вчинення нотаріальних дій у сільський радах, а тому на перконання суду ці обставини в даному випадку не можуть слугувати підставими для скасування одностороннього правочину (заповіту), оскільки будуть порушені Конституційні принципи реальної гарантованості прав і свобод громадян. Зокрема, покійний [PERSON] реалізував своє право на заповіт, яке здійснив особисто, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Судом установлено, що спірний заповіт відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зазначений заповіт посвідчений з дотриманням вимог встановлених Цивільного кодексу України та Закону України «Про нотаріат». Таким чином суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту від імені [PERSON], який помер 22.12.2008р., посвідченого 05.12.2005 секретарем Корчівської сільської ради [PERSON] та зареєстрований у відповідному реєстрі - слід відмовити. Разом з цим, згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлі виданого виконавчим комітетом Сокальської районної ради народних депутатів від 17.03.1989р. встановлено, що будинковолодіння №13 по вул.І.Франка в с.Стаївка належить до колгоспного двору, головою колгоспного двору був [PERSON] З оглянутої в судовому засіданні довідки №80/02-18 від 19.03.2012р. виданої виконкомом Корчівської сільської ради встановлено, що на день смерті [PERSON], який помер 22.12.2008р. в с.Стаївка, по вул.І.Франка, 13, Сокальського району проживав [PERSON] Судом установлено, що з 1979р. [PERSON] проживав в [INFO] в будинковолодінні №13, яке первинно відносилось до майна колгоспного двору, головою якого був [PERSON], а членами [PERSON] та [PERSON] Згідно ст.120 ЦК (в редакції 1963р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності (ст.112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності житловий будинок (ч.2 ст.120 ЦК). Відповідно до ст.123 ЦК (в редакції 1963р.) частки членів колгоспного двору в майні колгоспного двору рівні. Таким чином, майно колгоспного двору належало чоловікові позивачки та його батькам по 1/3 ідеальній частині. Згідно свідоцтва про смерть встановлено, що 30.07.2003р. померла [PERSON] У разі смерті члена колгоспного двору після 30.06.1990р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося) відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Спадкування частки в майні члена колгоспного двору, який помер після 30.06.1990р. відбувається за загальними нормами спадкового права (п.24 розділу VІ «Право власності» Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ). Відповідно до ст.524 ЦК України (1963р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст.529 ЦК (в редакції 1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст.548 ЦК (в редакції 1963р.) ). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст.549 ЦК (в редакції 1963р.) ). Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими наказом Мінюсту №18/5 від 14.06.1994р. в редакції станом на 14.07.2003р. доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління ЖБК, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що взято майно спадкодавця. Таким чином, зважаючи на те, що на момент смерті [PERSON] у вказаному будинковолодінні №13 по вул.І.Франка в с.Стаївка, постійно проживали [PERSON] та [PERSON] - 1/3 ідеальна частина якого належала спадкодавцю [PERSON] на момент її смерті та вступили у володіння та розпорядження спадковим майном та [PERSON] і [PERSON] успадкували у рівних частках належну [PERSON] частину будинковолодіння. Зважаючи на те, що на момент смерті спадкодавця [PERSON] більше ніхто на проживав разом з нею, як і не звертався у державну нотаріальну контору із заявою про відкриття спадщини, усе її майно було у рівних частках успадковано [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] все її майно, як частка у спільному будинку так і земельні ділянки, було поділено між [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині. Також, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом встановлено, що [PERSON] успадкувала 1/2 частину майна, зокрема житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в с.Стаївка по вул..І.Франка, 13 Сокальського району після смерті [PERSON], який помер 22.12.2008р. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує прав на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від прав на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У відповідності до ст. 1261 ЦКУ у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця , у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті та той з подружжя, який його пережив. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ст. 1269 ЦК) З оглянутих заяв про прийняття спадщини, встановлено, що в Сокальську державну нотаріальну контору звертались за прийняттям спадщини після смерті [PERSON], його дружина [PERSON], брати померлого: [PERSON] та [PERSON] і діти померлого [PERSON] та [PERSON] Постановою від 06.12.2013р. у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом [PERSON] було відмовлено [PERSON] у зв'язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно. Крім цього, судом установлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли і двоє його дітей від першого шлюбу. Отже, [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON], успадкувала належне йому на момент смерті майна, що із врахуванням заповіту [PERSON] становить 1/6 частину будинковолодіння, що знаходиться у с. Стаївка, по вул. Франка, 13. Таким чином, позовна вимога про визнання за [PERSON] право власності на 1/6 будинковолодіння №13 по вул.І.Франка в с.Стаївка Сокальського району Львівської області після смерті [PERSON], який помер 06.05.2013 року підлягає до задоволення. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином суд дійшов до висновку, що з відповідачів слід стягнути в користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а сааме: по 38 (тридцять вісім) грн. 30 коп. судового збору

Outcome: partial