Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] та її представник адвокат Павленко В.В. звернулися до суду з позовною заявою 01 квітня 2020 року, в якій просять суд: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року (справа №214/2517/19). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбно-сімейних стосунків син залишився проживати з матір`ю [PERSON] та наразі перебуває на її утриманні, однак згоди щодо визначення місця проживання дитини між нею та батьком дитини не досягнуто. [PERSON] припинив цікавитись дитиною, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не приймає участі в її вихованні, веде аморальний спосіб життя. Однак, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, відповідач починає висловлювати позивачеві погрози, що відбере у неї дитину. У свою чергу, [PERSON] створила для сина належні умови для проживання та гармонійного розвитку: в квартирі [ADDRESS] , де вона проживає разом зі своєю матір`ю, для дитини облаштовано окрему кімнату, створено всі умови для забезпечення відпочинку, сну, ігор та навчання дитини. Малолітній [PERSON] відвідує КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №70 комбінованого типу» КМР. Крім того, [PERSON] має стабільний дохід, працює ФОП, тобто взмозі забезпечити для дитини всі умови для проживання та розвитку. Окремо зазначила, що [PERSON] постійно перебуває в роз`їздах за кордон на заробітки, а відтак постійні переїзди та зміна обстановки, відсутність постійного місця мешкання можуть негативно відобразитись на синові з огляду на його вік. Будь-яких виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, немає. Позивач впевнена, що з огляду на недосягнення компромісу з відповідачем щодо визначення місця проживання дитини в позасудовому порядку, вирішення цього питання в судовому порядку є необхідним та забезпечуватиме захист прав та інтересів малолітнього сина. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 17 квітня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. \~ \~ \~ \~Правом на участь в судовому засіданні позивач та її представник адвокат Павленко В.В. не скористались, подавши заяву про розгляд справи без їх участі. Пред`явлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Проти ухвалення рішення в заочному порядку не заперечували. \~ \~ \~ \~Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов у встановлений законом строк ним не подано. Разом з тим, 05 травня 2020 року, 27 травня 2020 року на електронну пошту суду від відповідача надходили клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з дією карантину та неможливістю повернення до України з Республіки Білорусь, де він перебуває на даний час, з причини відсутності авіасполучень між країнами за діючих обмежень. При цьому, після 27 травня 2020 року відповідач не проявляв жодного інтересу до справи. Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), рішення від 05 квітня\~2018\~року, наголосив на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, попереджатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду. Суд зауважує, що\~право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» (з урахуванням змін та доповнень), установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який продовжено до 1 листопада 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньо обласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, не дивлячись на дію карантинного режиму. Разом з тим, навіть у випадку запровадження надзвичайного стану, права громадян на доступ до правосуддя не можуть бути обмежені, оскільки це є прямою нормою ст.64 Конституції України. Відтак, під час дії карантину суди повинні працювати та забезпечувати громадянам доступ до правосуддя із вжиттям заходів для нерозповсюдження небезпечної інфекційної хвороби під час відправлення правосуддя. Отже, право на судовий захист, встановлене ст.55 Конституції України, не може обмежуватись навіть за умови оголошення карантину. У той же час суд звертає увагу на те, що за положеннями ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань, у тому числі за клопотанням відповідача, який в подальшому до суду не з`явився, відзив на позов не подав, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та з огляду на те, що спір у справі стосується, перш за все, інтересів малолітньої дитини сторін, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача та її представника проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради Шульц С.Й. правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Просила ухвалити рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини та висновку органу опіки та піклування. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради Біла А.В. підтримала позицію, викладену у висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, наданому суду для врахування при вирішенні спору. Розгляд справи просила провести без її участі в судовому засіданні, про що подала відповідну заяву. \~ \~ \~ \~В ході розгляду справи: ухвалою суду від 28 травня 2020 року частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів; ухвалою суду від 20 липня 2020 року закрито підготовче провадження по справі з призначенням до розгляду. Процесуальні дії у вигляді вжиття заходів забезпечення позову або інші судом у справі не проводились. Суд, дослідивши письмові докази по справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис №168. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року, яке набрало законної сили 01 жовтня 2019 року (справа №214/2517/19), шлюб між подружжям розірвано. В період фактичних шлюбних стосунків у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Факт батьківська відповідачем визнано, відомості про нього як батька дитини зазначено в свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 25 серпня 2014 року (повторно) Центрально-Міським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області. Під час розгляду справи встановлено, що до припинення стосунків між [PERSON] та [PERSON] , їх сім`я проживала разом, а після розлучення в позасудовому порядку вирішити питання, з ким проживатиме їх малолітня дитина надалі вони врегулювати не можуть. Наразі дитина проживає з матір`ю [PERSON] , однак батько [PERSON] час від час проявляє намір, аби дитина проживала з ним. Таким чином, суд приходить до висновку про дійсність спору між сторонами стосовно визначення місця проживання дитини, оскільки вчинювані ними дії, характер поведінки, ставлення до дитини та виконання батьківських обов`язків в своїй сукупності є свідченням наявності між сторонами неузгоджень щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина, яке за даних обставин необхідно визначити в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27 лютого 1992 року зазначив, що «…між інтересами\~\~дитини\~\~та\~\~інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3\~ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено\~ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст.157 СК України, ч.ч.1,2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Дослідженням матеріалів справи встановлено, що на даний час малолітній [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Житлове приміщення на праві приватної власності належить [PERSON] , яка є матір`ю позивача по справі. Як вбачається з акта обстеження матеріально-побутових умов №226 від 25 лютого 2020 року, умови проживання в житловому приміщенні задовільні. Усі кімнати в квартирі облаштовано меблями та побутовою технікою. У помешканні наявні водо-, газо-, електропостачання. Для малолітньої дитини [PERSON] відведена окрема кімната, яку облаштовано усім необхідним для його проживання, навчання та розвитку. Стосунки в родині доброзичливі. Проживають в квартирі [PERSON] , її донька [PERSON] та онук [PERSON] . У розумінні\~положень ч.1\~ст.160,\~ст.161\~СК України,\~місце проживання\~дитини у\~віці до\~10\~років визначається\~за згодою\~батьків.\~Якщо мати\~та батько,\~які проживають\~окремо,\~не дійшли\~згоди щодо\~того,\~з ким\~із них\~буде проживати\~малолітня дитина,\~спір між\~ними може\~вирішуватися органом\~опіки та\~піклування або\~судом. Під\~час вирішення\~спору щодо\~місця проживання\~малолітньої дитини\~беруться до\~уваги ставлення\~батьків до\~виконання своїх\~батьківських обов`язків,\~особиста прихильність\~дитини до\~кожного з\~них,\~вік дитини,\~стан її\~здоров`я\~та інші\~обставини,\~що мають\~істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У контексті суті поняття «місце проживання» відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», місцем проживання дитини є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною і батьками. В ході розгляду судом справи встановлено, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність, будучи зареєстрованою як ФОП за наступним видом економічної діяльності згідно з КВЕД 96.02. Надання послуг перукарнями та салонами краси, має стабільний дохід, відображений у податковій декларації. Хоча доказів про наявність у її власності житла позивач суду не надала, однак наразі вона проживає зі своєю матір`ю в належній останній квартирі, що повністю облаштована як для проживання її, так і малолітньої дитини з усіма створеними для них умовами. В свою чергу, [PERSON] офіційно не працює, відомості про наявність у нього постійних джерел доходів та нерухомого майна відсутні. Разом з тим, посилання позивача на ведення [PERSON] аморального способу життя, зловживання спиртними напоями суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджені належними, допустимими та достатніми в їх сукупності доказами, в той час як в силу ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд зауважує, що в силу ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як слідує з характеристики з КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №70 комбінованого типу» КМР, який відвідує малолітній [PERSON] , його вихованням займається лише мати [PERSON] , сім`я неповна, стиль виховання в сім`ї правильний та в умовах, що сприяють розвитку дитини. Взаємовідносини в сім`ї будуються на доброзичливій основі. Дитина вдягнена охайно, забезпечена одягом по сезону. Соціально-побутові навички дитини відповідають віку, самооцінка адекватна. Мати заінтересована у вихованні дитини. Під час судового розгляду суд не вбачав за доцільне відібрання пояснень у малолітнього [PERSON] з огляду на його 6-річний вік та психоемоційний стан, пов`язаний зі стосунками, які склались між батьками. Відтак вирішення спору стосовно дитини здійснюється в аспекті забезпечення її якнайкращих інтересів з прийняттям до уваги висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради як органу, діючого у справі з метою забезпечення захисту прав, свобод та інтересів малолітньої дитини, що відповідатиме правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 12 липня 2017 року у справі №6-564цс17. Так, згідно з висновком органу опіки та піклування від 06 липня 2020 року №8/33-1843, визначення місця проживання малолітнього [PERSON] є доцільним з матір`ю [PERSON] . У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивача. Вимог про відшкодування інших процесуальних витрат позивачем не заявлялось.

Outcome: approved