Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, набутих без правової підстави, просить суд стягнути^ -244863 гривні 06 копійок, з яких: 100570 гривень отриманих за договором доручення, 53802 гривні 06 копійок - проценти за користування грошовими коштами, 9632 гривні 72 копійки - три проценти річних, 80858 гривень 28 копійок - інфляційні втрати. -також просить суд, стягнути: 8000 доларів США, отриманих 29.01.2011року, 5908,06 доларів США - проценти за користування грошовими коштами отриманими 29.01.2011, 1363,89 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів отриманих 29.01.2011; 60000 доларів США отриманих 04.04.2011року, 43482,30 доларів США - проценти за користування грошовими коштами від 04.04.2011року, 9908,58 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів від 04.04.2011року; 9000 доларів США отриманих 02.02.2012року, 5941,58 доларів США - проценти за користування грошовими коштами отриманими 02.02.2012року, 1261,47 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів отриманих 02.02.2012року, всього на загальну суму 144865,88 доларів США, у гривнях згідно офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на день ухвалення рішення у справі. В обґрунтування вимог посилається на те, що [PERSON] протягом 2011-2012 років отримав від неї через систему міжнародних грошових переказів, грошові кошти на загальну суму 77000 доларів США. Вказані вище грошові кошти відповідач [PERSON] повинен був внести на її банківський рахунок для зберігання, оскільки вона мала на меті придбати собі в майбутньому житло в Україні по поверненню з Сполучених Штатів Америки. 15.08.2011 року вона видала на ім'я відповідача [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О., зареєстровану в реєстрі за №1935, терміном дії - 5 років. У серпні 2016 року повернувшись в Україну із Сполучених Штатів Америки вона довідалася, що відповідач [PERSON] 21 червня 2013 року продав, а [PERSON], на ім'я малолітньої доньки [PERSON], купила належну їй ([PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Проте, кошти отриманні за договором купівлі-продажу частини квартири,були привласнені відповідачем. На вимогу позивачки повернути кошти він відповів відмовою. Крім того, вона дізналася, що за грошові кошти одержані від продажу частини квартири та за кошти, які вона передавала [PERSON] грошовими переказами, останній придбав на своє ім'я квартиру [ADDRESS]. З врахуванням вище викладеного просить суд, позовні вимоги задовольнити, оскільки відповідач [PERSON] її вимоги щодо повернення зазначених вище грошових коштів, які він незаконно утримує в себе без достатніх правових підстав, ігнорує та відмовляється їх повертати. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити, з підстав зазначених у позовних заявах. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні відносно задоволення позовних вимог заперечив, оскільки вказує що факти зазначені позивачкою є надуманими, кошти отримані відповідачем грошовими переказами як матеріальна допомога його сімї згідно добровільної волі самої позивачки, яка є матір'ю відповідача, крім того позивачем пропущено строк позовної давності, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю, з підстав викладених у запереченні відносно позову та заяві про застосування строків позовної давності. Згідно з вимогами частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи. 28 січня 2011 року [PERSON], перебуваючи в Сполучених Штатах Америки, через банківську установу «Ваnk of Аmеrіса» здійснила грошовий переказ на ім'я [PERSON] в сумі 8 000 доларів США, що підтверджується запитом переказу грошових коштів та авторизації від 28.01.2011року. 04 березня 2011 року [PERSON] через банківську установу «Ваnk of Аmеrіса» здійснила грошовий переказ на ім'я [PERSON] в сумі 60000 доларів США, що підтверджується запитом переказу грошових коштів та авторизації від 04.03.2011року. 01 лютого 2012 року [PERSON] через банківську установу «Ваnk of Аmеrіса» здійснила грошовий переказ на ім'я [PERSON] грошових коштів в сумі 9000 доларів США, що підтверджується запитом переказу грошових коштів та авторизації від 01.02.2012року. Як зазначає в позові та пояснила в судовому засіданні позивачка [PERSON], оскільки вона перебувала за кордоном і не мала місця де можна було зберігати зароблені гроші, кошти нею надсилалися в Україну, а відповідач [PERSON] надіслані кошти повинен був внести на банківський рахунок позивачки [PERSON] для зберігання, оскільки остання мала на меті придбати собі в майбутньому житло в Україні по поверненню зі Сполучених Штатів Америки. 15 серпня 2011 року позивачка [PERSON] видала на ім'я відповідача [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О., зареєстровану в реєстрі за №1935, терміном дії - 5 років. Позивачці [PERSON] належала 1/2 частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності па житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації 04 травня 1995 року на підставі розпорядження (наказу) органу приватизації №10632 від 26 квітня 1995 року, зареєстрованого 4 травня 1995 року за №10674, що підтверджується довідкою ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 29 серпня 2016 року № 2362. 21 червня 2013 року відповідач [PERSON], діючи від імені позивачки [PERSON], на підставі довіреності від 15 серпня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О., реєстровий номер 1935, продав, а [PERSON], на ім'я малолітньої доньки [PERSON], купила належну позивачці [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 21.06.2013року посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О., зареєстрованого в реєстрі за номером 908. Згідно пункту 4 даного договору продаж вчинено за 100 570 гривень, які [PERSON] отримав під час підписання договору. Після повернення в Україну у серпні 2016 року позивачка [PERSON], довідалася, що відповідач [PERSON] за грошові кошти одержані від продажу частини квартири та за кошти, які вона передавала [PERSON] грошовими переказами, придбав на своє ім'я квартиру [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №68372051 від 19 вересня 2016 року. [PERSON] звернулася до [PERSON] з вимогою про повернення належних їй коштів, однак відповідач добровільно повернути отримані кошти відмовився. Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (ч.2 ст.1000 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1006 Цивільного кодексу України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення, після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Відповідно до частин 1,3 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, падати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту ( частина 1 етапі 527 Цивільного кодексу України). Таким чином маючи зобов'язання передати одержані довірителю ([PERSON] кошти одержані від реалізації квартири по [ADDRESS] у зв'язку з виконанням договору доручення, повірений ([PERSON].) зобов'язання не виконав, а кошти привласнив. Окрім цього, згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави (частина 1 статті 1214 Цивільного кодексу України). Верховним судом України викладено правову позицію у постанові від 02.10.2013 р. у справі №688цс13, відповідно до якої зазначено, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. У зазначеній постанові Верховний Суд України також відзначив, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами або правочином. Аналізуючи зміст спірних відносин суд дійшов до переконання, що між сторонами спору дійсно склалися стосунки за яких спірні кошти, отримані банківськими переказами, зберігалися у відповідача без достатньої правової підстави, оскільки наявності будь - яких правочинів (договору дарування грошей в письмовій формі, тощо), визначеної законом форми судом не встановлено. Окрім вимоги про стягнення з відповідача 100570 гривень отриманих за договором доручення, які набуті [PERSON] без достатньої правової підстави, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача 53802 гривні 06 копійок - проценти за користування грошовими коштами, 9632 гривні 72 копійки - три проценти річних, 80858 гривень 28 копійок - інфляційні втрати. А також позивач [PERSON] просить, крім 8 000 доларів США, отриманих 29.01.2011року [PERSON] міжнародним грошовим переказом, стягнути 5908,06 доларів США - проценти за користування грошовими коштами отриманими 29.01.2011року, 1363,89 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів отриманих 29.01.2011; крім 60 000 доларів США отриманих 04.04.2011року [PERSON] міжнародним грошовим переказом, стягнути 43 482,30 доларів США - проценти за користування грошовими коштами від 04.04.2011року, 9908,58 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів від 04.04.2011року; крім 9000 доларів США отриманих 02.02.2012року [PERSON] міжнародним грошовим переказом, стягнути 5 941,58 доларів США - проценти за користування грошовими коштами отриманими 02.02.2012року, 1261,47 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів отриманих 02.02.2012року. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, ч.2 ст.1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 цього кодексу). Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чуми грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, суд вважає правильним, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, застосувати аналогію закону, визначену подібними неврегульованими спірними правовідносинами, визначеними ст.1048 ЦК України, частиною першою передбачено, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, Верховним Судом України висловлено правову позицію щодо стягнення грошових коштів відповідно до положень статті 1212 ЦК України, яка викладена у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15. Відповідно до якої встановлено, що ст.625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем надані достатні докази отримання на виконання договору доручення коштів з частки продажу квартири та пересилання коштів через систему міжнародних грошових переказів, отримувачем яких значиться відповідач Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту та частковому задоволенню позовних вимог шляхом: стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 100570 гривень, отриманих на виконання договору доручення, 53802,06 гривень - проценти за користування грошовими коштами, 9632,72 гривень - три проценти річних та 80 858,28 гривень інфляційних втрат - загалом 244 863, 06 гривень; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 8000 доларів США, отриманих 29.01.2011 року, 5908, 06 доларів США проценти за користування грошовими коштами, отриманими 29.01.2011 року; 60 000 доларів США, отриманих 04.04.2011 року, 43 482, 30 доларів США проценти за користування грошовими коштами, отриманими 04.04.2011 року; 9000 доларів США, отриманих 02.02.2012 року, 5 941, 58 доларів США проценти за користування грошовими коштами, отриманими 02.02.2012 року. Загалом на суму 132 331, 94 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 19.05.2017 року, становить 3 492 239, 89 гривень. Щодо стягнення 1363,89 доларів США - трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів отриманих відповідачем 29.01.2011року, 9 908,58 доларів США - трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів отриманих відповідачем 04.04.2011року; 1261,47 доларів США - трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів отриманих відповідачем 02.02.2012року, то суд зазначає, позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають, оскільки як вже зазначалося, у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, на чому наголошує ВСУ у згадуваному вище праовому висновку у у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15. Що ж до заперечення відповідача з посиланням на пропуск позивачкою позовної давності за захистом порушеного права, то дане заперечення слід оцінювати критично з огляду на ту обставину, що судом не встановлено домовленості сторін спору щодо визначення строків повернення надісланих позивачкою та отриманих відповідачем коштів, що в свою чергу надає позивачці право звернутися з вимогою до відповідача в будь - якого моменту, з котрого вона вважатиме порушеним власне право власності на зароблені кошти, котрі зберігалися у [PERSON] на виконання договору доручення та без достатньої правової підстави. Вимоги ж позивачкою було заявлено після погіршення відносин з відповідачем, з дотриманням строків позовної давності з часу прибуття в Україну в 2016 році за місцем безпосереднього одержання відповідачем спірних коштів. Протилежного стороною відповідача не доведено, хоча основоположним принципом цивільного процесу є змагальність і обов'язок подачі доказів на обґрунтування доводів покладається на кожну із сторін. Виходячи з вище наведеного,

Outcome: partial