Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 11.04.2015 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконав в повному обсязі умов договору, через що виникла заборгованість. Станом на 09.06.2019 року сума заборгованості становить 44 178,68 грн., з яких: 7 833,94 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 33 364,80 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 400,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована складова) та 2 079,94 грн. - штраф (процентна складова). Добровільно відповідачем сума заборгованості не сплачена, а тому позивач вимушений був звернутись до суду. Позивач прохає суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 44 178,68 грн., а також відшкодувати понесені судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, надав суду клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги прохав задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що підписав лише анкету-заяву і більше ніяких документів із АТ КБ «ПРИВАТБАНК» він не підписував. Також повідомив, що в 2015 році з його картки були викрадені грошові кошти в розмірі приблизно 1500 грн. Він повідомив банк про факт викрадення, але банк відповів, що ніяких крадіжок з його картки не було. Заслухавши відповідача, з`ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 11.04.2015 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Як вбачається зі змісту вищевказаного кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання перед відповідачем виконав. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивач вказує, що в період дії кредитного договору відповідач [PERSON] не дотримувався умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 09.06.2019 року в нього виникла заборгованість перед банком у розмірі 44 178,68 грн., з яких: 7 833,94 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 33 364,80 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 400,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована складова) та 2 079,94 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач прохає стягнути. Клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за перевищення платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором. При порушенні клієнтом строків платежу за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень + 5 % від суми позову. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Також, згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що при укладанні кредитного договору відповідач проставив свій підпис лише на заяві про укладання договору. Умови Кредитного договору повинні бути чіткими і зрозумілими для споживача таких послуг. Разом з тим, у заяві на приєднання відсутні умови щодо процентної ставки та відповідальності за прострочення платежів. Банк вказував, що такі умови знаходилися на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору. У цих умовах і міститься інформація про процентну ставку та про штрафи за прострочку оплати боргу. Проте, умови на даному сайті не можуть бути застосовані судом, адже, у анкеті-заявці відсутня інформація, що позичальник ознайомилася з умовами, які містяться саме на зазначеному сайті. Більше того, сам банк неодноразово їх змінював, а тому, мав можливість подати до суду примірник таких умов, який може містити положення, які є менш сприятливими для позичальника. На цій підставі суд прийшов до висновку, що банк не підтвердив, які ж конкретні умови він запропонував позичальнику при підписанні анкети-заявці, так як на поданому банком екземплярі умов відсутній підпис позичальника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зазначає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи такі обставини у справі, наведені норми цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що наведені умови/правила/тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач не міг ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг. Отже, позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій за користування кредитним коштами, а саме: 33 364,80 грн. - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 400,00 грн. - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штрафу (фіксована складова) та 2 079,94 грн. - штрафу (процентна складова), задоволенню не підлягають, адже позичальник не підписав жодного документу, який би обумовлював порядок та умови нарахування і сплати таких платежів. Така правова позиція була висловлена: - в Постанові Верховного суду від 11 липня 2018 року по справі № 356/1261/16-ц; - в Постанові Верховного суду від 06 червня 2018 року по справі № 754/13763/15-ц; - в Постанові від 10 травня 2018 року по справі № 239/100/15-ц; - в Постанові від 18 квітня 2018 року по справі № 234/10860/16-ц; - в Постанові від 06 березня 2018 року, справа № 308/4155/14-ц; - в Постанові від 21 лютого 2018 року справа № 203/5497/13-ц; - в Постанові від 14 лютого 2018 року справа № 578/132/16-ц; До аналогічних висновків приходив і Верховний суд України у справах №6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15. Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17. В частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 833,94 грн. позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Щодо твердження відповідача про викрадення грошових коштів суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року №705 (далі - Положення). Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. З огляду на те, що відповідачем не надано суду доказів повідомлення банку та правоохоронних органів щодо викрадення з його картки грошових коштів, як і взагалі жодного доказу несанкціонованого зняття коштів із його банківської картки, суд не вбачає підстав для відмови в позові в частині стягнення тіла кредиту. Як вбачається із виписки за договором, яка надана до суду Банком, відповідач після 2015 року користувався даної банківською карткою, здійснював за нею різного роду операції, як то неодноразово придбавав товари, знімав готівкові кошти тощо. Таким чином суд критично ставиться до пояснень відповідача у тій частині, що із його картки було здійснено несанкціоноване зняття коштів та він не має за це нести відповідальності. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог у відповідності з п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, позивачем зазначена сума позову в розмірі 44 178,68 грн., при цьому при зверненні до суду останнім сплачено судовий збір в розмірі 1 921 грн. Суд, задовольняючи позов частково, та стягуючи з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 7 833,94 грн., вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 340 грн. 64 коп. ( 7833,94 х 1921 : 44 178,68).

Outcome: partial