Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом. Уточнивши свої позовні вимоги просить визнати недійсними умови Кредитного договору №СР-22847 від 20.10.2016 року з моменту його укладення, а саме п. 2.12, п. 4.1 цього договору та частково недійсним графік платежів (додаток №1 до Кредитного договору) в частині зобов`язання позичальника щомісячно сплачувати банку комісію за обслуговування кредиту. Зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором шляхом зарахування помилково сплаченої комісії в рахунок дострокового погашення тіла кредиту, а також стягнути з відповідача на користь позивачки надмірно сплачені суми коштів за вказаним кредитом, що станом на 16 квітня 2019 року складають 21 041,69 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що 20 жовтня 2016 року між сторонами по справі було укладено Кредитний договір №СР-22847, згідно умов якого відповідач зобов`язався надати позивачці на умовах повернення кредит в розмірі 20 000,00 грн. зі сплатою 3% річних за його використання на строк до 18 жовтня 2019 року. Умовами спірного кредитного договору передбачено обов`язок позивачки щомісячно сплачувати банку комісію за управління кредитом згідно Графіку платежів у розмірі 600,00 грн. на місяць та інші комісії, передбачені тарифами банку, що стягуються при обслуговуванні поточного рахунку для обслуговування кредиту (п. 2.12 Кредитного договору). Крім того, пунктом 4.1 спірного договору також передбачено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.12 Кредитного договору. Позивач вважає спірні положення Кредитного договору несправедливими і такими, що суперечать вимогам законодавства про захист прав споживача, що створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а тому просить визнати їх недійсними. Крім того, з урахуванням цього банк неправомірно зараховував на погашення комісії грошові кошти позивачки, сплачені в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків. Також має місце переплата вказаних коштів, що станом на 16 квітня 2019 року складають 21 041,69 грн., які позивачка просить стягнути з відповідача на її користь як надмірно сплачені, а також зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором шляхом зарахування помилково сплаченої комісії в рахунок дострокового погашення позивачкою тіла кредиту. Ухвалою судді від 22.01.2020 року, після заміни складу суду, вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 30.07.2020 року в даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом сторін в судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, а від її представника - адвоката Матвіїв Є.І. надійшла до суду письмова заява, у якій представник позивача просить справу розглянути у відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач ПАТ «Кредобанк» явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечив, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, направивши відзив на позовну заяву. Також у матеріалах справи наявна письмова заява представника банку за довіреністю Очич Т.М. про розгляд справи без їх участі, проти позову заперечують з наведених у відзиві підстав. Зокрема у поданому відзиві на позовну заяву представник банку покликається на те, що спірний договір укладений та підписаний за добровільної згоди позивачки, якій банк попередньо надав документи, що передували укладенню кредитного договору, а позивачка на момент його укладення будь-яких додаткових вимог щодо умов спірного договору не заявляла, добровільно виконуючи його до 19.11.2017 року. Крім того розмір спірної комісії за управління кредитом був погоджений сторонами в момент укладення договору та протягом строку його дії не змінювався. Спірний договір має ознаки змішаного договору, оскільки у ньому містяться елементи різних договорів, метою якого є задоволення поточних потреб, оплата послуг банку та супутніх послуг, а встановлення щомісячної комісії не суперечить законодавству та не порушує права позичальника як споживача послуг банку. Оскільки відповідач виконав взяті на себе зобов`язання за спірним договором, під час укладення якого ним були дотримані вимоги законодавства, позивачкою не доведено порушення спірними умовами кредитного договору порушення її прав як споживача послуг банку, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 20 жовтня 2016 року між [PERSON] та ПАТ «Кредобанк» в особі начальника відділення у місті Буськ Глімбоцького В.В. було укладено Кредитний договір №СР-22847. 05 лютого 2017 року позивачка змінила прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу, про що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.02.2017, копія якого долучена до справи (а.с. 8). Згідно умов даного Кредитного договору відповідач зобов`язався надати позивачці на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання кредит на поточні потреби у розмірі 20 000,00 грн. зі сплатою 3% річних за його використання на строк до 18 жовтня 2019 року (п.п. 2.1 - 2.5 Кредитного договору). Згідно п. 2.6 Кредитного договору розмір щомісячного платежу за цим Договором становить 1182,00 грн. Погашення позивачкою кредиту здійснюється щомісячно згідно встановленого Графіку платежів, який підписаний сторонами одночасно з укладенням Кредитного договору як додаток №1 до цього договору. Положенням п. 4.1 Кредитного договору визначено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.12 Кредитного договору. Так, в силу вимог п. 2.12 Кредитного договору передбачено обов`язок позивачки щомісячно сплачувати банку комісію за управління кредитом згідно Графіку платежів у розмірі 600,00 грн. на місяць та інші комісії, передбачені тарифами банку, що стягуються при обслуговуванні поточного рахунку для обслуговування кредиту. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 20.10.2016), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 20.10.2016), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема: про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п. 10 ч. 3 ст. 18 ЦПК); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11 ч. 3 ст. 18 ЦПК); передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (п. 3 ч. 5 ст. 11 ЦПК). Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1 ст. 18 ЦПК). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 ЦПК). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним (ч. 5 ст. 18 ЦПК). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору (ч. 7 ст. 18 ЦПК). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 20.10.2016), визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 1, ч. 2 ст. 55 цього Закону). Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 20.10.2016), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Правовий висновок щодо підставності визнання недійсними положень кредитного договору, викладений у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року в справі №695/3474/17, що є обов`язковою для застосування в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України. Зокрема Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку відповідності пункту 1.4 кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшли обгрунтованих висновків про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання банку зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором. Крім цього, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі №766/1497/16-ц, де зазначено про те, що суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що передбачена умовами кредитно-заставного договору сплата щомісячної комісійної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту, а саме 60,14 доларів США, є такою, що порушувала заборону, встановлену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому наведені представником відповідача доводи на погодження сторонами в момент укладення спірного договору положень щодо комісії, як і незміну її впродовж усього строку дії договору та інші доводи вищевказаних правових висновків не спростовують, а тому не заслуговують на увагу. За наведених обставин суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених вимог у частині визнання недійсними умов кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредиту та зобов`язання ПАТ «Кредобанк» здійснити перерахунок заборгованості за укладеним кредитним договором шляхом зарахування помилково сплаченої позивачкою комісії у рахунок дострокового погашення інших обов`язкових платежів за кредитним договором. Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки надмірно сплачених сум коштів за вказаним кредитом, що станом на 16 квітня 2019 року, на думку позивачки складають 21 041,69 грн., суд вважає, що такі до задоволення не підлягають, оскільки є, на думку суду, необгрунтованими та передчасними, ураховуючи задоволення вимоги про здійснення відповідачем перерахунку заборгованості за кредитним договором шляхом зарахування помилково сплаченої комісії в рахунок дострокового погашення інших обов`язкових платежів за договором, а також можуть призвести до подвійного стягнення. Відтак, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимог позивачки в частині стягнення надмірно сплачених коштів. Крім того, 05 жовтня 2020 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Матвіїв Єлизавета Ігорівна звернулась до суду із клопотанням про долучення доказів до справи (отримане судом електронною поштою - 02.10.2020), яке попередньо направила відповідачу, у якому порушує питання про стягнення з відповідача ПАТ «Кредобанк» на користь позивачки [PERSON] фактично понесені нею судові витрати на загальну суму 2459,09 грн., яку суд вважає обгрунтованою і такою, що підлягає до часткового задоволення, ураховуючи пропорційність до задоволених судом вимог, із огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду в силу норми ч. 3 ст. 133 ЦПК України є складовою частиною судових витрат по справі (витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду). Крім того, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони (ч. 1 ст. 138 ЦПК України). Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2017 року між адвокатом Матвіїв Є.І. та [PERSON] було укладено договір №2017/12/СН-Ф про надання правової допомоги, де в п. 4 цього Договору зазначено, що адвокат надає клієнту правову допомогу у правовідносинах, що випливають з Кредитного договору №СР-2-22847 від 20.10.2016, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] В додатку №1 до договору, а саме в п. 8.1.1 зазначено, що клієнт сплачує адвокату наступний гонорар: 500 грн. за адвокатський запит і фіксовану вартість правової допомоги адвоката в суді першої інстанції та перелік правової допомоги, що може включатись до фіксованого пакету становить - 1500 грн. Всього вартість правової допомоги 2000 грн. із 15% знижкою багатодітній сім`ї сладає - 1445,00 грн., що підтверджується матеріалами справи та квитанцією від 20.12.2017 про сплату гонорару відповідно до договору на суму 1445,00 грн., актом приймання-передачі наданих послуг від 01.10.2020 (додаток №3 до договору про надання правової допомоги №2017/12/СН-Ф від 20.12.2017) та довідкою про обсяг наданих послуг за договором про надання правової допомоги. Крім того, позивачкою були понесені поштові витрати на суму 392,00 грн., що підтверджується долученими до справи: описом цінного листа та фіскальними чеками від 22.12.2017, 12.01.2018, 15.01.2018, 16.01.2018, 08.02.2018, 04.07.2018, 12.10.2018, 15.03.2019, 16.04.2019, 22.05.2019, 22.11.2019, 25.11.2019, 18.02.2020. Також позивачкою понесено транспортні витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту (із м. Львів до м. Буськ) її представника - адвоката Матвіїв Є.І., що становлять 622,09 грн., що підтверджуються фіскальними чеками від 17.04.2019 (в сумі 226,73 грн.), 21.05.2019 (в сумі 216,93 грн.), 01.10.2020 (в сумі 178,43 грн.). Відтак, позивачкою понесені в зв`язку із розглядом даної справи документально підтверджені судові витрати на загальну суму в розмірі 2459,09 грн., що підлягають до часткового стягнення із відповідача. Наведене узгоджується із правовим висновком викладеним, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року в справі №823/2638/18, де Суд вважає, що договір про надання правової допомоги, опис виконаних робіт у формі рахунку та квитанція є достатніми доказами, що підтверджують розмір витрат на правову допомогу. Крім того, у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 зроблено правовий висновок про те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Разом із тим, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні позову була звільнена від сплати судового збору в силу вимог законодавства про захист прав споживача, а тому з врахуванням часткового задоволення позовних вимог (дві із трьох позовних вимог задоволені судом). Таким чином, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (дві немайнові вимоги), що становитиме 1409,60 грн. (0,4х1762х2), а також із відповідача на користь позивача слід стягнути 2/3 понесених позивачкою судових витрат, тобто пропорційно до задоволених судом позовних вимог, що становитиме - 1639,39 грн. (2459,09 х 2/3). Ураховуючи наведене та

Outcome: partial