Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2016 року звернувся до суду і просить визнати договір позики між ним та відповідачем частково недійсним. Позивач стверджує, що п. 9 правочину, зокрема обов'язок позичальника сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, суперечить положенням чинного цивільного законодавства та порушує його законні права. Разом з тим, позивачем було подано позов до Печерського районного суду м. Києва до [PERSON] за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. про визнання договору від 18 листопада 2013 року удаваним, вказуючи на те що воля сторін договору була спрямована на укладення іншого договору, а не договору позики, які були об'єднані в одне провадження ухвалою від 19 грудня 2016 року. Представник позивача [PERSON] під час судового розгляду підтримала вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] вимоги позивача не визнав, подав письмові заперечення проти позовних вимог, в яких зазначив наступне. Печерським районним судом м. Києва в рамках справи № 757/45317/15-ц вже було встановлено, що підстави для визнання п.9 договору недійсним відсутні. З таким висновком погодились Апеляційний суд м. Києва та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Щодо визнання договору позики удаваним, представник відповідача зазначив, що [PERSON] в рамках виконавчого провадження сплатив у добровільному порядку частину грошових коштів, що свідчить про визнання ним боргу, а доказів удаваності правочину позивачем так і не було надано. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. в судове засідання не з'явилась, представника не направила, про час дату та місце судового засідання була повідомлена у спосіб передбачений ст. ст. 75, 76 ЦПК України. Суд вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного висновку. 18.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавцем було передано позичальнику грошові кошти і загальному розмірі 479 580,00 (чотириста сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот вісімдесят) гривень, що на момент передачі позики за курсом НБУ відповідало сумі у розмірі 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США на строк до 15 червня 2015 року. 15 жовтня 2015 року заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області було задоволено позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 516 741,08 грн. . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року у відкритті апеляційного провадження було відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи приватного нотаріуса КМНО Косенко Л.А. про визнання частково недійсним пункту договору позики від 18 листопада 2013 року. Рішенням від 11 квітня 2016 року в рамках справи № 757/45317/15-ц позивачу було відмовлено в задоволенні вимог. Не погоджуючись із рішенням суду першой інстанції [PERSON] через свого представника подав апеляційну скаргу на рішення від 11 квітня 2016 року. Апеляційний суд м. Києва своєю ухвалою від 31 серпня 2016 року відхилив апеляційну скаргу, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року залишити без змін. В рамках справи № 757/45317/15-ц ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року у зв'язку з необґрунтованістю касаційної скарги. Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори).(ч.1 ст.203 ЦК України.) Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними у укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Разом з тим, п. 18 договору позики містить такі положення - «Ми, Сторони, підтверджуємо, що цей правочин відповідає нашим дійсним намірам та інтересам і не носить характер фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини, помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні волевиявлення є вільним й усвідомленим; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання, які обумовлені в ньому». Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином суд встановив, що в обґрунтування позовних вимог стороною позивача, суду не надано доказу, тієї обставини, що укладанням договору позики від 18 листопада 2013 року, сторони приховали укладання іншого виду договору. Щодо визнання пункту договору недійсним слід зазначити, що останній не суперечить положенням чинного законодавства. Так,п.9 укладеного правочину сторони визначили, що у разі прострочення виконання зобов'язання Позичальником за дани Договором, Позичальник зобов'язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від суми та додатково сплатити штраф у розмірі 5% від простроченої грошової суми за кожні 10 (десять)календарних днів такого прострочення. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Укладаючи договір сторони виходили з того, що Позикодавець передає Позичальнику, а Позичальник приймає у позику грошові кошти в сумі 479580,00грн., що на момент передачі позики за курсом НБУ становить еквівалент 60 000доларів США. Звертаючись до суду із вимогами про стягнення боргу позивач виходив з курсу гривні до долару, про що свідчить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.10.2015, що в свою чергу виключає застосування втрат від інфляції. Проте не свідчить про недійсність вказаного пункту договору, оскільки він не суперечить положенням ст.625 ЦК України, враховуючи, що її застосування залежить від способу захисту обраного особою, чиї права порушені. Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі у зв'язку з їх недоведеністю . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed