Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася із позовом до відповідачів, третіх осіб, яким просить усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком [ADDRESS] та залишити будинок в такому стані, як є на даний час, а саме залишити 2 печі, 4 дерев`яних дверей, 6 дерев`яних вікон; виселити відповідачів з житлового будинку без надання іншого житла із покладенням обов`язку на Ільцівську сільську раду Верховинського району Івано-Франківської області зняти відповідачів з реєстрації місця проживання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у її власності знаходиться житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки, одну із яких, а саме площею 0,06 га вона 26.07.2006 на підставі договору дарування подарувала відповідачці [PERSON] . Зазначає, що земельна ділянка подарована відповідачці на тих умовах, що вона буде здійснювати догляд за нею та її чоловіком, який являється інвалідом ІІ групи. Також на підставі цієї умови, вона зробила заповітне розпорядження на користь [PERSON] та дозволила останній з сім`єю проживати в належному їй житловому будинку в [ADDRESS] . Однак, відповідачі без її відома понищили майно, а саме розвалили в будинку дві цегляні печі, зняли четверо дерев`яних дверей, переробили 6 дерев`яних вікон на нові, повикидали та знищили меблі, такі як двоє дерев`яних ліжок, дві старовинні лавиці, дві кухонні шафи, повипилювали сволоки, викинули сходи, що вели на горище, знесли прибудований до житлового будинку ганок, переробили дах на двох колодязях, знищили старий сад та посадили новий на свій розсуд, знищили хлів, спорудивши на його місці вбиральню, зробили до стайні прибудову - гараж. З приводу таких дій, вона зверталася до поліції, однак безрезультатно. Зазначає, що всі дані роботи були зроблені без її відома, і про такі вона дізналася під час проведення обстеження житлового будинку за участі представників сільської ради. Вона з чоловіком мають намір переїхати на постійне проживання в даний будинок, однак відповідачі добровільно не бажають знятися з реєстрації місця проживання та звільнити його. Крім того, вона змінила своє заповітне розпорядження стосовно належного їй майна та заповіла його своїм племінницям. Зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в житловому будинку, відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку свого батька в [ADDRESS] . Оскільки відповідачі систематично нищать та псують її житло, а заходи громадського впливу є безрезультатними, а тому є всі підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення на підставі ч.1 ст.116 ЖК України. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 16.04.2019 прийнято до розгляду позов [PERSON] та відкрито загальне позовне провадження в справі, справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні, надано відповідачам строк для подання відзиву, третім особам - пояснення на позов. Відзиву на позов в порядку визначеному чинним ЦПК України у встановлений судом процесуальний строк, від відповідача до суду не надходило. Ухвалою суду від 05.06.2019 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Верховинську районну державну адміністрацію Івано-Франківської області. Відповідач [PERSON] в ході підготовчого провадження, 22.08.2019 подала до суду зустрічний позов, вимоги за яким уточнила заявою від 21.01.2021 та просить стягнути з відповідача [PERSON] кошти на відшкодування здійснених витрат, які збільшили вартість майна у сумі 159115,25 гривень. Протокольною ухвалою від 22.08.2019 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Вимоги за зустрічним позовом, які уточнено заявою від 15.01.2021, позивач обґрунтовує тим, що з липня 2005 року вона з сім`єю проживають в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зі згоди відповідача [PERSON] , яка в подальшому у 2006 році склала на неї заповіт, а у 2011 році дозволила зареєструвати місце проживання в будинку її сім`ї. Сама [PERSON] в спірному житловому будинку ніколи не проживала. На час її вселення, будинок перебував у не придатному до проживання стані, потребував проведення капітальних ремонтних робіт, проти проведення яких відповідач не заперечувала. Так, за час проживання в житловому будинку, її сім`єю проведено реконструкцію будинку, а саме в усіх кімнатах вирівняно та заново відновлено стелю та стіни, відремонтовано підлогове покриття, яке також покрито лінолеумом та ковроліном, замінено всі старі міжкімнатні дерев`яні двері та вікна на нові. У 2012-2013 в будинку встановлено пічне опалення, відновлено постачання електромережі, проведені фасадно-оздоблювальні роботи в будинку, проведено роботи з благоустрою будинковолодіння, а саме встановлено декоративного квітника, утримання в належному стані криницю та огорожу. Крім того проведено відновлення таких споруд як погріб (замінено стелю), хлів (замінено підлогове покриття). Таким чином, на проведення всіх ремонтних робіт, нею та її сім`єю витрачено власні кошти, розмір яких згідно висновку експерта, становить 159115,25 грн. Оскільки, вона зі згоди відповідачки проживала в житловому будинку та за власні кошти провела його ремонт, а тому у відповідності до вимог ч.4 ст.390 ЦК України має право на відшкодування здійснених витрат. А тому, просить зустрічний позов задовольнити. [PERSON] , 11.09.2019 надала відзив на зустрічну позовну заяву, де заперечила проти зустрічного позову та вважає такий безпідставним. Зазначає, що наведені [PERSON] в зустрічній позовній заяві доводи про те, що будинок в який вони вселилися був не придатним для проживання є видуманими та такими, що не підтверджені жодними доказами. Житловий будинок був придатним для проживання і дані обставини підтверджуються тим, що відповідачі проживали в такому з 2005 року. Також вважає, що всі проведені в будинку ремонтні роботи проводилися без її відома як власника будинку і про проведення таких вона не просила відповідачів, її повністю задовільняв стан житлового будинку, який був до ремонту. А тому вважає, що [PERSON] не має права на відшкодування матеріальних витрат, понесених нею на ремонт належного їй житлового будинку, оскільки згоди на проведення такого вона як власник не надавала і договору про проведення такого укладено також не було. Вважає, що [PERSON] скористалася її безпорадним станом пов`язаним із доглядом за чоловіком інвалідом та неможливістю приїздити в с. Великий Ходак протягом всього часу проживання відповідачів в її житловому будинку. Просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 07.11.2019 задоволено клопотання представника відповідача та призначено по справі будівельно-технічну експертизу. На підставі ухвали суду від 12.02.2020 з метою вирішення клопотання судового експерта поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 22.04.2020 витребувано у позивача [PERSON] докази, а саме оригінал технічного паспорта на домоволодіння. На підставі ухвали суду від 29.04.2020, повторно скеровано матеріали справи для проведення будівельно-технічної експертизи призначеної згідно ухвали суду від 07.11.2019, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 20.11.2020 поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 12.01.2021 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Верховинську селищну раду Івано-Франківської області. Ухвалою суду від 12.01.2021 прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом. На підставі ухвали суду від 11.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 27.05.2021 замінено відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на належного [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] , позовні вимоги за первісним позовом підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Додатково пояснила, що у її власності знаходиться житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є її знайомою, яка жила по сусідству з її матір`ю в с.Великий Ходак . В 2005 році вона дозволила відповідачці з чоловіком та дитиною заселитися в належний їй житловий будинок, який складався з чотирьох кімнат. Крім того та території садиби, біля будинку також був сарай, дроворуб, оборіг. В 2006 році вона зробила на відповідачку заповітне розпорядження на випадок своєї смерті, яким заповіла останній все своє майно. При цьому, заповіт нею було складено за умови, що відповідачка буде доглядати за нею та її чоловіком та допомагати їм. Також пізніше вона надала дозвіл на реєстрацію відповідачів в житловому будинку. Однак, за час проживання в будинку, відповідачі без її відома почали нищити належне їй майно, а саме знищили дві добротні печі лежанки, які були придатні також для випікання хліба, викинули два дерев`яні ліжка, дві кухонні шафи, дві дерев`яні лавиці, чотири дерев`яні полиці, що були прикріплені по всій довжині кімнат, четверо дерев`яних дверей та шість вікон. Все перелічене майно відповідачі знищили, зробили ремонт, вклали нові вікна, двері, поклали дві печі, які придатні тільки для обігріву, знищили ганок. Також відповідачі спилили дерева в саду, та посадили 18 саджанців нових дерев. При цьому, зазначила про те, що будинок побудований в 1940 році та був повністю придатним для проживання та не потребував будь-яких ремонтів. Про знищення майна дізналася лише в 2017 році, коли навідалася до житлового будинку в с. Великий Ходак , оскільки, до цього часу з 1991 року вона постійно проживала у свого чоловіка в селищі Верховина, який тривалий час хворіє та потребує постійної допомоги. Вважає, що такими діями відповідачів, які виразилися в проведенні без її відома ремонтних робіт та зміні вхідних дверей, чиняться їй перешкоди у вільному доступі та користуванні належним її майном. При цьому зазначає, що відповідач [PERSON] не допомагала їй всі ці роки, а тому вона скасувала складений на її користь заповіт. Крім цього, відповідачі побудували на подарованій нею земельній ділянці в с. Великий Ходак, площею 0,06 га житловий будинок, який є придатним для проживання, однак умисно не реєструють його, оскільки не хочуть виселятися з належного їй житлового будинку. Вона зверталася до відповідачів в телефонному режимі та через нотаріуса у жовтні 2017 року з проханням виселитися з належного їй житлового будинку та знятися з реєстрації місця проживання, однак такі вимоги відповідачами проігноровані. Оскільки вона з чоловіком, який постійно хворіє, мають намір переїхати на постійне проживання в житловий будинок в с.Великий Ходак і спільне їх проживання з відповідачами є неможливим, просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] , [PERSON] додатково зазначила за первісним позовом, що житловий будинок, був повністю придатним до проживання, оскільки до того часу, як відповідачі заселилися до нього, до 1982 року в ньому проживав дід позивача, а після цього ніхто не жив в ньому. Однак, собою являє стару добротну гуцульську будівлю, яка добре зберігається протягом більше сотні років. Крім цього, за ним доглядали спочатку батьки позивачки, а потім сусіди. В той же час, відповідачі без дозволу власника [PERSON] не мали права робити будь які ремонти в житловому будинку, а проводячи такі роботи знищили належне позивачу майно. Також вказала, що відповідачі не допускали позивача до будинку, позивач змогла потрапити всередину будинку лише в травні 2018 року разом з комісією Ільцівської сільської ради, яка складала акт обстеження. З приводу таких дій відповідачів, позивач зверталася до Ільцівської сільської ради, Верховинського ВП, нотаріуса, однак це не дало жодних результатів і позивачу було рекомендовано звернутися до суду. А тому вважає, що є всі підстави для задоволення первісного позову. Щодо вимог за зустрічним позовом, то повністю їх заперечує, вказала, що [PERSON] не являється в розумінні вимог ч.4 ст.390 ЦК України добросовісним набувачем, а тому вона не має права на відшкодування понесених нею матеріальних витрат на ремонт житлового будинку, що належить [PERSON] . В той же час, [PERSON] з доброї волі власника [PERSON] проживала в житловому будинку останньої та без відома власника здійснила ремонтні роботи, про які її ніхто не просив. При цьому [PERSON] здійснюючи ремонтні роботи навпаки, знищили належне [PERSON] нерухоме майно. Просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнала. Зазначила, що в 2003 році [PERSON] підійшла до її батьків та попросила, щоб вона з чоловіком йшли жити в її житловий будинок. Спочатку вони з чоловіком відмовилися, однак у 2004 році погодилися на пропозицію [PERSON] та в 2005 році разом з чоловіком та дитиною, перейшли жити до житлового будинку [PERSON] . При цьому, між нею та [PERSON] була усна домовленість про те, що вони мають відновити будинок та зробити його придатним для проживання. Також, вони мали облаштувати одну кімнату для позивачки, куди вона в старості прийде і буде проживати, а вона буде їй допомагати. Весь час з 2005 року [PERSON] проживала в селищі Верховина в будинку свого чоловіка. Ремонт в житловому будинку вони розпочали поступово з 2006 року, а саме спочатку в одній кімнаті поміняли вікна та двері, переробили піч, а пізніше в інших та закінчили ремонт в 2012-2013 роках. Перелік проведених ними робіт наведено у висновку експерта, а також проведення таких робіт доводиться показами свідків та актами обстеження матеріально-побутових умов. Зазначила, що конфлікт в неї з [PERSON] виник в 2017 році після того, як остання попросила в неї грошей чоловікові на операцію, однак вона в той час не мала їх, оскільки була онкохворою та сама потребувала коштів на лікування, а тому відмовила [PERSON] . Після цього випадку, сестра [PERSON] приходила до неї та сказала, щоб вона платила щомісячно по 100 дол. США за проживання в будинку, а інакше [PERSON] перепише будинок своїй племінниці. Зазначила, що про проведення ремонтних робіт [PERSON] було відомо, оскільки її родичі неодноразово приходили до будинку та все бачили. Також, [PERSON] в 2015 році подарувала їй земельну ділянку, площею 0,06 га в с. Великий Ходак , куди вони перевезли свій недобудований будинок з селища Верховина, присілок Віпче. Однак даний будинок на даний час не придатний для проживання, в ньому частково зроблені дві літні кімнати. Іншого житла в неї немає, в житловому будинку в якому вони проживають із згоди [PERSON] зареєстрована вона та дві дочки, з яких одна [PERSON] неповнолітня, а інша [PERSON] зареєстрована однак не проживає, оскільки вийшла заміж. Чоловік [PERSON] в будинку не зареєстрований та не проживає, забезпечений іншим місцем проживання. Однак, на даний час вони конфліктують, їхня сім`я переживає кризу, в тому числі через конфлікт з [PERSON] , чоловік тривалий час виїхав за межі України, де постійно перебуває, приїздить в Україну виключно на великі релігійні свята, але в спірному будинку не проживає з нею. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав. Додатково вказав, що між сторонами була певна домовленість, в результаті якої [PERSON] з сім`єю мала вселитися до житлового будинку [PERSON] , облаштувати його для проживання та в разі потреби мала здійснювати догляд за останньою. Крім того, доказом того, що між сторонами була певна усна домовленість свідчить також укладення на користь [PERSON] заповіту та договору дарування земельної ділянки. Крім цього [PERSON] було добре відомо, що в житловому будинку проводилися ремонтні роботи. Просить в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Одночасно зазначає, що в разі якщо [PERSON] оплатить [PERSON] понесені нею витрати на ремонт житла, то тоді [PERSON] виселиться з житлового будинку добровільно. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися повторно, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] про причини неявки суд не повідомляв, відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги [PERSON] заперечує, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування - Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, Маротчак М.Ю. та представник третьої особи Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області Джоголюк І.В. в судовому засіданні при вирішенні позову [PERSON] покладаються на розсуд суду. Третя особа Ільцівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області участь свого представника в судовому засіданні не забезпечила, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. В той же час, суд враховуючи, що внаслідок проведеної реформи органів місцевого самоврядування у 2020 році, фактично повноваження Ільцівської сільської ради перейшли до новоствореного органу Верховинської селищної ради, яка свого представника в судове засідання забезпечила, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у відсутності представника Ільцівської сільської ради. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представників третіх осіб, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює рішення про наступне. Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.44 том 1), у приватній власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №1065 від 29.12.1983 перебуває будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з справи на домоволодіння в с.Великий Ходак (а.с.242-243 том 1) та технічного паспорту на будинок, а саме плану будівлі під літерою «А» в с. Великий Ходак, Верховинського району, такий складається з чотирьох приміщень, а саме житлової, площею 13,8 м.кв., коридору, площею 16,0 м.кв., кухні, площею 13,4 м.кв., коридору, площею 11,9 м.кв. Згідно з довідкою Ільцівської сільської ради №02.2-18/535 від 05.06.2018 про склад сім`ї [PERSON] (а.с.8 том 1), у вказаному житловому будинку зареєстровані троє осіб, які являються знайомими власника, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому, як встановлено в судовому засіданні та що не заперечується сторонами по справі, відповідачі [PERSON] та [PERSON] разом з дитиною [PERSON] ( [PERSON] ) вселилися в житло за адресою: [ADDRESS] у 2005 році, зі згоди власника [PERSON] . Пізніше у відповідачів в 2006 році народилася ще одна дитина [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в такому житловому будинку з 2011 року, з них [PERSON] та [PERSON] з цього часу постійно проживають в ньому. Відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) у зв`язку з укладенням шлюбу змінила місце проживання та в житловому будинку не проживає з вересня 2017 року. Відповідач [PERSON] забезпечений зареєстрованим місцем проживання в Україні за іншою адресою: [ADDRESS] . Крім того, обидві сторони вказали в засіданні, що в 2005 році між власником [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про те, що останні в складі сім`ї вселяються в спірний житловий будинок, користуються всіма його господарськими будівлями та спорудами, обробляють земельну ділянку закріплену для обслуговування будинку. Також, в разі необхідності, при досягненні [PERSON] похилого віку, перебування в немічному стані, у випадку потребування сторонньої допомоги, відповідачі зобов`язані будуть доглядати її та прийняти на проживання в спірний житловий будинок. В той же час, сторони визнали, що будь якого письмового договору найму житла або договору довічного утримання між ними не укладалося. Відповідно до чинного законодавства України право на користування жилим приміщенням регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 71, 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина 1 статті 405 ЦК України. При цьому, поняття члена сім`ї врегульовано положеннями ст.64 ЖК України, відповідно до якого до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в особи, яка не являється подружжям, і не має ступеня родинного споріднення із власником житла може виникнути статус члена сім`ї цього власника за умови спільного проживання із ним та ведення спільного господарства. В ході судового розгляду безспірно встановлено і вказані обставини визнаються учасниками справи, що між сторонами відсутній ступінь родинного зв`язку, вони спільно ніколи не проживали та не вели спільне господарство. А тому, враховуючи положення ст.64 ЖК України у відповідачів право користування спірним житловим будинком, як членами сім`ї власника житла ніколи не виникало. В той же час, враховуючи, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вселилися в житловий будинок [ADDRESS] зі згоди власника у 2005 році, де, внаслідок досягнення усної домовленості між ними та власником, тривалий час безперешкодно використовували будинок для свого проживання, відповідачем [PERSON] зареєстровано за вказаною адресою своє місце проживання та власних дітей, а тому, незважаючи на відсутність укладеного між ними письмового договору найму житлового приміщення, встановлені факти свідчать про існування між сторонами правовідносин, як між власником та наймачем, і що до вказаних правовідносин правильно застосовувати правові норми житлового законодавства, що регулюють порядок користування житлом наймачами такого житла. Встановлено, що на даний час, власник будинку не дає своєї згоди на подальше проживання відповідачів у будинку, що зумовило пред`явлення до відповідачів негаторного позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом їх виселення. Дійсно, положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України). В той же час, частиною 4 ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Так, відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивач звертаючись з позовом про виселення відповідачів, основною підставою їх виселення зазначає те, що відповідачами пошкоджено належний їй житловий будинок шляхом вчинення дій з проведення без її відома в житловому будинку ремонтних робіт, в проведенні яких, на її думку, не було необхідності, оскільки житловий будинок був повністю придатним до проживання та не потребував ремонту. Зокрема позивач зазначає про те, що відповідачі знищили дві печі лежанки, які були придатні також для випікання хліба, два дерев`яні ліжка, дві кухонні шафи, дві дерев`яні лавиці, чотири дерев`яні полиці, що були прикріплені по всій довжині кімнат, четверо дерев`яних дверей та шість вікон. Все перелічене майно відповідачі знищили, зробили ремонт, вклали нові вікна, двері, зробили дві печі, що придатні лише для обігріву. Крім того, також викинули дерев`яні сходи, що вели на горище та прибудований до житлового будинку ґанок, замість якого побудували новий, який також забрали. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України). Також згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Однак, позивачем за первісним позовом, на обґрунтування своєї позиції не представлено суду належних, достатніх та достовірних доказів, що підтверджують наведені нею обставини систематичного руйнування, знищення чи пошкодження відповідачами належного їй на праві власності нерухомого майна, порушення правил співжиття. Так, на підтвердження своїх вимог позивач представила ряд актів обстеження житлово-побутових умов від 03.05.2018, 02.07.2018, 13.12.2018 (а.с.11-13 том 1). Проте, такі акти складені комісією у 2018 році, можуть фіксувати лише стан нерухомого майна на момент його огляду, і в цій частині судом приймаються до уваги. Однак, без наявності обґрунтувань про те, що комісія на підставі певних документів, які засвідчували стан будинку, окремих його елементів, предметів інтер`єру на час початку ремонтних робіт, не вправі робити висновки про здійснення тих чи інших переобладнань майна, знищення чи заміну предметів інтер`єру. А тому в цій частині не можуть визнаватися судом належними доказами у справі. Більш того, акт обстеження від 02.07.2018 стосується обстеження земельних ділянок, які не являються предметом спору, а тому взагалі не може братися судом до уваги. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , допитаних за клопотанням позивача, суд оцінює критично, оскільки вказані особи суду зазначаючи про знищення, пошкодження або заміну відповідачем в будинку того чи іншого майна, даючи однотипні показання щодо переліку такого майна, одночасно зазначали обставини, які викликають обґрунтований сумнів в можливості їхньої обізнаності щодо таких обставин. Так, при детальному допиті свідок [PERSON] зазначила, що до 2000 року часто бавилася на території, що прилягала до будинку із дівчатами, а після 2001 року і до моменту вселення відповідачів в будинок, лише періодично проходила повз будинок до своєї земельної ділянки. Після вселення відповідачів у 2005 році, там була лише один раз, у 2016 році, під час підготовки до хрестин. Однак, такі покази свідка були в подальшому спростовані стороною відповідача представленим свідоцтвом про хрещення дитини 21.07.2013. Крім цього, свідок [PERSON] суду зазначав, що йому, як сусіду відомо про те, що з 1982 року в будинку ніхто не проживав, він здійснював догляд лише за прибудинковою територією, а в будинку нічого не робив, туди заходив лише декілька разів, куди заносив на зберігання плоди дерев. Свідок [PERSON] суду взагалі дала показання про обставини свого відвідування спірного будинку лише у 2017 році, тобто уже по завершенню ремонтних робіт. За таких обставин, суд приходить до переконання про те, що показання вказаних свідків об`єктивно не можуть бути належним та достовірним джерелом доказів на підтвердження обставин про те, в якому стані перебував спірний будинок, окремі його складові частини, елементи інтер`єру на момент вселення відповідачів. Більш того, суд переконаний, що за відсутності письмових доказів на підтвердження реального стану житлового будинку [ADDRESS] , його складових елементів, предметів інтер`єру, станом на 2005 рік, показання свідків з приводу цих обставин не можна вважати достатніми доказами у справі. В той же час, як вбачається з проведеного СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» висновку експерта №505 (а.с.73-87 том 2) в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , експертом за участю сторін визначено перелік ремонтних робіт, що був проведений у будинку та розраховано їх вартість, що становить 159115,25 грн. З вказаним переліком виконаних робіт позивач за первісним позовом погодилася в судовому засіданні, за виключенням п.25 «влаштування дерев`яної огорожі», щодо якої зазначила лише про обставини її ремонту. Однак такі роботи не стосуються ремонту самого будинку, а тому судом приймається до уваги той факт, що жодною із сторін не оспорено загальний об`єм ремонтно-будівельних робіт, що виконано по будинку. Крім цього, до висновку експертизи долучено фототаблицю екстер`єру та інтер`єру будинку, з яких вбачається, що будинок перебуває у придатному до проживання стані. Порівнюючи вказану фототаблицю із фотографією будинку, яка визнається сторонами, як така, що вчинена до 2005 року, кардинальних відмінностей в конструкції будинку не вбачається, за виключенням замінених вікон, ганку та висвітлених стін будинку. Однак, без документального підтвердження якісних характеристик цих елементів будинку станом на 2005 рік, є неможливо здійснити порівняльний аналіз з метою перевірки факту загального погіршення стану будинку внаслідок заміни цих елементів. За наведених обставин, оскільки позивачем не представлено суду належних, достатніх та достовірних доказів про те, в якому стані перебував спірний будинок на момент вселення відповідачів, його конструктивні елементи, предмети інтер`єру, сам по собі факт заміни певних елементів, чи предметів інтер`єру, проведення тих чи інших ремонтних робіт, поєднаних із значними фінансовими витратами для благоустрою будинку, жодним чином не може підтверджувати доводи позивача за первісним позовом, що відповідачами вчиняються дії із систематичного руйнування чи псування жилого приміщення. Щодо доводів позивача про те, що відповідачі роблять неможливим їх спільне проживання в одному житловому будинку, то такі не заслуговують на увагу, оскільки виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття. Однак, в судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] з 1991 року проживає в [ADDRESS] разом з своїм чоловіком, та в житловому будинку в с.Великий Ходак, Ільцівської сільської ради, Івано-Франківської області, де проживають відповідачі, ніколи спільно з ними не проживала, та в будинку не зареєстроване місце її проживання. Представлені позивачем скарги на неправомірні дії відповідача [PERSON] та інформація з Верховинського ВП Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області (а.с.29-35, 9-10 том 1) не підтверджують систематичності порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття, а лише підтверджують факт наявності між [PERSON] та [PERSON] спору щодо користування спірним майном. При цьому, за результатами розгляду таких заяв, Верховинським ВП Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, було проведено профілактичну роботу та роз`яснено про порядок вирішення даних питань в судовому порядку. Ознак адміністративного чи кримінального правопорушень у діях [PERSON] не було виявлено. Позивач [PERSON] із скаргами щодо порушення іншими відповідачами [PERSON] , [PERSON] правил співжиття, до правоохоронних органів не зверталася. В той же час, позивачем не представлено доказів здійснення щодо [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжитих на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідачів. При цьому, наявність конфлікту між сторонами та неприязні стосунки між ними самі по собі не можуть тягнути за собою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин, слід дійти висновку, що в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження систематична протиправна антигромадська поведінка відповідачів щодо позивача, псування та руйнування ними належного їй нерухомого майна, безпосередньої винності відповідачів у створенні неможливих умов для проживання позивача з ними в одному будинку, а також доказів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідачів, а тому підстав для виселення відповідачів та неповнолітньої дитини із житлового будинку, що належить позивачу з підстав передбачених ст.116 ЖК України, у суду немає. Крім цього, суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява №58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п. 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50). Згідно із Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] посилається на те, що виселення її та неповнолітньої [PERSON] з житлового будинку за адресою [ADDRESS] фактично позбавить їх житла, оскільки іншого житла в них не має. В судовому засіданні встановлено, зокрема з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.17 том 3) у власності відповідача [PERSON] іншого житла немає. Натомість позивач [PERSON] являється власником квартири з часткою 53/100, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . (а.с.18 том 3). При цьому, суд враховує, що дані обставини, позивач не повідомила суду, і такі стали суду відомі лише наприкінці розгляду справи. В той же час, посилання позивача на те, що у відповідача [PERSON] є інше житло, а саме житловий будинок, побудований на подарованій нею земельній ділянці, що знаходиться поряд із спірним житловим будинком, суд не бере до уваги, оскільки як встановлено з витягу з реєстру прав власності та представленого Верховинською селищною радою акту огляду житлового індивідуального приміщення гр. [PERSON] в с.Великий Ходак, Верховинського району, Івано-Франківської області та представлених до нього фотознімків (а.с.7-14 том 3), такий житловий будинок на даний час недобудований та не зданий в експлуатацію, право власності на нього не оформлено, а тому не може братися судом до уваги, як житло, на проживання в якому у відповідачів може виникати право. В той же час, суд враховує, що вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц). Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] та неповнолітня дитина [PERSON] тривалий час, а саме з 2005 року проживають у спірному житловому будинку за адресою [ADDRESS] , незалежно від його правового режиму, такий спірний житловий будинок в розумінні ст. 8 Конвенції являється єдиним житлом відповідача [PERSON] та неповнолітньої дитини [PERSON] , а позивач забезпечена іншим житлом, де вона проживає 30 років та власником якого вона являється, у зв`язку із чим приходить до переконання, що наступне виселення відповідача з неповнолітньою дитиною з спірного житлового будинку є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла та призведе порушення прав неповнолітньої дитини. Крім цього, втручання у житлове право відповідача не буде співмірним із захистом права власності позивача на це житлове приміщення. Враховуючи вищенаведене, оскільки суд розглядає цивільні спори виключно в межах заявленого предмета та підстав позову, які визначаються самим позивачем, а позивачем не доведено перед судом належними доказами факту систематичного псування чи руйнування відповідачами належного їй нерухомого майна, систематичність протиправних дій відповідачів щодо порушення правил співжиття і безрезультатність застосування до них заходів попередження і громадського впливу, а виселення їх з спірного житлового будинку є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла та призведе порушення прав неповнолітньої дитини, та не перебуває в площині співмірності із реалізацією у такий спосіб права власності позивача на нерухоме майно, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. В частині посилання позивача на обставини укладення заповіту від 26.07.2006 на користь [PERSON] з умовою її догляду та подальшим укладенням договору дарування від 20.10.2016 земельної ділянки площею 0,06 га, судом взагалі до уваги не приймаються, як такі, що не стосуються предмету спору. Правовідносини спадкування, переходу права на нерухоме майно від однієї до іншої особи внаслідок покладення обов`язку догляду та утримання такої особи є характерними для іншого виду правочинів, які жодним чином не пов`язуються із правовідносинами між наймачем та наймодавцем житлового приміщення. Більш того, слід звернути увагу, що заповіт, який на даний час скасований, був укладений через рік після вселення відповідачів, а договір дарування лише у 2015 році, що жодним чином не пов`язує ці правочини з правовідносинами, що існували між сторонами на момент вселення відповідачів у будинок. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів на відшкодування здійснених витрат, які збільшили вартість майна у сумі 159115 гривень 25 копійок, суд вважає їх безпідставними враховуючи наступне. Заявляючи зустрічний позов, [PERSON] мотивує його тим, що оскільки зі згоди [PERSON] вона з сім`єю проживала в житловому будинку останньої та за власні кошти провела його ремонт, а тому у відповідності до вимог ч.4 ст.390 ЦК України, вона як добросовісний набувач має право на відшкодування здійснених нею витрат, які збільшили вартість майна. Згідно ч. 4 ст. 390 ЦК України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. При цьому, слід зазначити, що добросовісний набувач це особа, яка не знала і не могла знати, що придбає майно у особи, яка не мала права це майно відчужувати. Однак, як судом вже було встановлено, позивач поселилась у спірний житловий будинок з дозволу власника будинку [PERSON] і на час вселення до будинку, та в період всього часу проживання, знала хто є власником цього будинку. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позивач за зустрічним позовом, в розумінні положень цивільного законодавства не є добросовісним набувачем (володільцем) спірного будинку, а тому виключається можливість застосування до вказаних правовідносин ч. 4 ст. 390 ЦК України. В той же час, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» визначено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З огляду на вказані роз`яснення, помилкове посилання сторони позивача на норми закону, який не регулює спірні правовідносини, не позбавляє суд можливості застосувати ту норму права, яка підлягає застосуванню. Оскільки судом при вирішенні первісного позову було встановлено, що [PERSON] при вселенні у спірний житловий будинок із згоди власника [PERSON] на підставі усної домовленості між ними, набула прав і обов`язків наймача, а тому суд вважає, що до даних спірних правовідносин слід застосовувати положення що регулюють відносини, які виникають при укладенні договору найму житла. Так, подібними за своєю правовою природою та юридичними наслідками до ч.4 ст.390 ЦК України є положення житлового законодавства, передбачені ст.778 ЦК України, які визначають право наймача та підстави для відшкодування вартості поліпшення майна, яким він користується. Зокрема, ст.778 ЦК України зазначає, що наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості. Доказами, що підтверджують наведені в зустрічній позовній заяві обставини на думку позивача за зустрічним позовом [PERSON] є висновок експерта №505 СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» (а.с.73-87 том 2), акт обстеження матеріально-побутових умов від 14.08.2019 (а.с.133 том 1) та покази свідків [PERSON] , [PERSON] . Однак, актом обстеження матеріально-побутових умов від 14.08.2019 складеного комісією Ільцівської сільської ради при обстеженні умов проживання [PERSON] в с.Великий Ходак, Верховинського району, Івано-Франківської області лише підтверджується, факт проведення ремонтно-будівельних робіт в домогосподарстві в [ADDRESS] . Ці ж фактичні обставини підтверджуються і показами допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON] , який вказав, що на прохання [PERSON] в 2006 році робив в спірному житловому будинку світло, та [PERSON] , який суду показав, що робив в [PERSON] в житловому будинку дві печі з кахлю. У свою чергу висновок експертизи №505 СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» (а.с.73-87 том 2), визначено загальний перелік виконаних робіт з участю сторін та визначено їх загальну вартість в сумі 159115,25 грн., з яких 96480,48 грн. - вартість матеріалів, 62634,77 - грн. вартість робіт. В іншій частині висновку експертизи, суд у відповідності до вимог ст.77,78 ЦПК України, погоджується з позицією представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , та визнає висновок експерта неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки експерт при проведенні експертизи вийшов за межі поставлених судом на вирішення експертизи питань та зробив висновок про те, хто саме здійснив ремонтно-будівельні роботи у домоволодінні в с.Великий Ходак, присілок Центр, Верховинського району, Івано-Франківської області. При цьому, суд вважає, що зібраними доказами, є доведені обставини щодо проведення [PERSON] ремонтно-будівельних робіт в домогосподарстві в [ADDRESS] в період з 2005 по 2013 роки згідно переліку визначеного висновком експертизи, і такі обставини фактично не оспорюються позивачем за первісним позовом. Також, суд вважає доведеною належним чином вартість зазначених робіт, що становить 159115 грн. 25 коп. В той же час, суд враховує, що за час розгляду справи, ні позивачем за зустрічним позовом, ні позивачем за первісним позовом суду не представлено належних, допустимих, достовірних та достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження стану житлового будинку, його складових елементів, несучих конструкцій, предметів інтер`єру, їх вартості до моменту початку проведення відповідачем ремонтних робіт. З приводу цього, зазначав і експерт у своєму висновку №505 СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр», вказавши про неможливість надання відповіді на питання на яку суму збільшилась ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд, належних [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] ) за період з липня 2005 року по даний час. А тому, маючи в розпорядженні суду лише докази, які підтверджують перелік ремонтних робіт, що вчинені відповідачем протягом 2005-2013 років та їх вартість, та не маючи об`єктивних та переконливих даних про стан та вартість будинку, його несучих конструкцій, елементів, предметів інтер`єру, суд позбавлений можливості дійти висновку про те, що внаслідок проведених відповідачем ремонтних робіт відбулося істотне поліпшення житлового будинку, чи певних речей у будинку. Крім цього, суд критично оцінює доводи [PERSON] про те, що такі ремонтно- будівельні роботи були проведені із згоди власника будинку [PERSON] , так як на підтвердження даних обставин суду не надано жодних доказів. Крім того, відповідач за зустрічним позовом повністю заперечила факт надання своєї згоди на проведення в житловому будинку будь-яких ремонтних робіт, оскільки вважає, що такий був повністю придатним до життя та не потребував ремонту. З врахуванням наведеного, оскільки [PERSON] з 2005 року проживаючи в належному відповідачу житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , здійснила в будинку ремонтно-будівельні роботи, однак в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не надала доказів, що в результаті таких робіт відбулося поліпшення майна, а на їх проведення отримала згоду власника, і такі не встановлені в ході судового розгляду, у зв`язку із чим у суду відсутні підстави для задоволення зустрічного позову із заявлених підстав. Водночас, слід звернути увагу, що проведення наймачем ремонтних робіт об`єкта найму регулюються іншими положеннями житлового законодавства. Так, у відповідності до положень ст.100 ЖК України, виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди). Крім цього, у відповідності до ч.1,2,3 ст.776 ЦК України визначено, що поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право: 1) відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту; 2) вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Шляхом аналізу наведених правових положень вбачається, що наймач не позбавлений права здійснювати поточний ремонт житлового приміщення, у якому він проживає, без дозволу наймодавця та за власний кошт, якщо такий ремонт не пов`язаний з втручанням в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування. В той же час, здійснення капітального ремонту є обов`язком наймодавця. І лише у випадку неможливості використання переданої в найм речі відповідно до її призначення, та одночасного ухилення наймодавця від виконання таких робіт є передумовою виникнення права проводити такі роботи наймачем з подальшим пред`явленням вимоги про відшкодування вартості відремонтованої речі. У відповідності до листа-роз`яснення Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27.11.2018, капітальним ремонтом будівлі вважається комплекс ремонтно-будівельних, робіт, який передбачає заміну, відновлювання та модернізацію конструкцій і обладнання будівель в зв`язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також покращання планування будівлі і благоустрою території без зміни будівельних габаритів об`єкта. Капітальний ремонт передбачає призупинення на час виконання робіт експлуатації будівлі в цілому або її частин (за умови їх автономності). В той же час, поточний ремонт - це комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає систематичне та своєчасне підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій і інженерного обладнання. Якщо будівля в цілому не підлягає капітальному ремонту, комплекс робіт поточного ремонту може враховувати окремі роботи, які класифікуються як такі, що відносяться до капітального ремонту (крім робіт, які передбачають заміну та модернізацію конструктивних елементів будівлі). Поточний ремонт повинен провадитись з періодичністю, що забезпечує ефективну експлуатацію будівлі або об`єкта з моменту завершення його будівництва (капітального ремонту) до моменту постановки на черговий капітальний ремонт (реконструкцію). Дійсно, згідно висновку експертизи №505 СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр», встановлено, що в період з 2005 по 2013 роки [PERSON] проведено наступні ремонтно-будівельні роботи: Шліфування дерев`яних стін та стелі будинку 264,8 кв.м., демонтаж старих дверей 5 шт., встановлення засклених дерев`яних дверей 4 шт. - 9,50 кв.м., засклення дерев`яних дверей візерунчастим склом 3,57 кв.м., улаштування бетонної підготовки під печі 1,95 кв.м., мурування не проштукатурених печей та груб 3,81 кв.м., влаштування цегляних лежаків до груб 1,08 кв.м., облицювання печей кахлем 5,68 кв.м., встановлення дверцят до печей 2 шт., встановлення косинця пічного 1 шт., встановлення задвижки для груби 1 шт., влаштування електропроводки з міцного проводу 120 м.п., улаштування розеток електричних двійних 3 шт., улаштування розеток електричних одинарних 5 шт., улаштування вимикачів електричних двійних 2 шт., улаштування вимикачів електричних одинарних 7 шт., демонтаж старих вікон 5 шт., встановлення вікон одинарних 6 шт., засклення вікон склом 3мм - 3,28 кв.м., фарбування фасаду будинку олійною фарбою 86,18 кв.м., влаштування бетонної підготовки під квітник 3,65 куб.м., влаштування декоративного квітника з бутового каменю 1,73 куб.м., накриття криниці дерев`яною кришкою 1,5 кв.м., улаштування покриття кришки битумною черепицею1,5 кв.м., влаштування дерев`яної огорожі 100 м.п., підбиття стелі в підвалі дошками товщ.30мм. - 9,25 м.кв., влаштування дерев`яної кришки над входом в підвал 1,45 м.кв., влаштування дерев`яної підлоги в хліву по лагах 25 кв.м., влаштування щитових дверей в підвал 1,12 кв.м. Як уже було встановлено судом, вказані ремонтно-будівельні роботи були виконані [PERSON] на протязі 2005-2013 років. Проте, на переконання суду виконання таких робіт на належить до категорії капітального ремонту будівлі, а є видами робіт з поточного ремонту будинку, оскільки встановлено, що з моменту вселення в будинок у 2005 році, відповідачі не припиняли його використовувати для проживання, ремонтні роботи проводили на протязі 8 років поступово замінюючи, ремонтуючи ті чи інші складові будинку, предмети інтер`єру, в цілому зберігаючи в попередньому стані планування та конструктивні елементи будинку. Крім цього, жодних доказів про те, що станом на 2005 рік житловий будинок був непридатний до проживання, і потребував капітального ремонту позивачем за зустрічним позовом суду не представлено. За таких обставин, встановивши, що [PERSON] здійснила проведення у будинку поточних ремонтних робіт, які здійснюються виключно коштом наймача, за відсутності іншої домовленості із наймодавцем, і доказів про те, що будинок піддано капітальному ремонту внаслідок неможливості його експлуатації для проживання суду не представлено, слід констатувати факт про те, що позивач за зустрічним позовом в жодному випадку не набула права вимоги від наймодавця на відшкодування понесених витрат на його ремонт. У зв`язку із наведеним в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом слід відмовити за їх безпідставністю. У зв`язку із відмовою в задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, понесені у справі судові витрати покладаються на позивачів за кожним із позовів, і з відповідачів не стягуються.

Outcome: dismissed