Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , 15.11.2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про позбавлення батьківських прав у відношенні малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , та примушення сплатити заборгованість по аліментам. Предмет та підстави позову - позбавлення батьківських прав у зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не сплачує аліменти на його утримання, не цікавиться його життям та взагалі не виявляє бажання зустрічатися з сином. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 12.12.2018 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 15 квітня 2019 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Ухвалою суду від 10 липня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач був присутній у підготовчому судовому засіданні, у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому просив врахувати наданий органом опіки та піклування висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Доказів поважності причин неявки до суду не надав. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. У позивача від шлюбу з [PERSON] є малолітній син [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження від 28.09.2010 року № 951, складений Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2013 року по справі №2/522/19446/13ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований в книзі реєстрації шлюбів 23 квітня 2010 року Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №104, від якого є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між батьками дитина проживає з матір`ю. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2015року по справі №522/12164/15 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1000,00 (одна тисяча) гривень щомісячно, починаючи з 25.06.2015 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . [PERSON] 10.10.2017 року уклала шлюб з [PERSON] , та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Судом встановлено, що відповідач рішення про стягнення аліментів на утримання [PERSON] не виконує. Відповідно до розрахунку заборгованість відповідача по аліментам станом на 30.06.2018 року складає 36200,00 грн. Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради як органом опіки та піклування 09.11.2017 року надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно з вказаним висновком батько малолітнього [PERSON] запрошувався належним чином на засідання органу опіки та піклування, проте жодного разу не з`явився, всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються матір`ю. Судом встановлено, що мати дитини відповідально ставиться до виконання батьківських обов`язків, приділяє багато уваги вихованню та розвитку дитини. В свою чергу, батько дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, з сином не спілкується, від виховання дитини самоусунувся. За місцем проживання сина не відвідує, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, станом здоров`я не цікавиться, не приділяє уваги розвитку особистості, талантів, розумових і фізичних здібностей в повному обсязі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, матеріальної допомоги не надає. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, яке виражається у тому, що він не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі і не може бути для дитини прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання нею освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займався та не займається вихованням та утриманням сина, не задумується про долю дитини, її майбутнє. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. З роз`яснень, наданих в п.п.15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 від 19.12.2008 року) вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи доведеність в судовому засіданні факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, зважаючи на те, що при розгляді даної категорії справ рішення ухвалюється з першочерговим дотриманням інтересів дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 164 СК України та позбавлення відповідача батьківських прав. Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 гривень. Щодо вимог [PERSON] про примушення відповідача сплатити заборгованість по аліментам, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідач вчасно і в повному обсязі аліменти на утримання сина не сплачує, жодних належних та допустимих доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини суду не надав, як і не надав докази того, що розрахунок позивача не відповідає дійсній сумі заборгованості. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду. Згідно із частиною третьою статті 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 згаданого Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Судом не встановлено спору щодо розміру заборгованості по аліментам, оскільки відповідач не оспорює суму заборгованості. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по аліментам задоволенню не підлягають та це питання має бути вирішено державним виконавцем в рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів з [PERSON] Вимоги щодо стягнення з відповідача пені позивач до суду не заявляла. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Outcome: partial