Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року у розмірі 55680,84 доларів США, в тому числі: 31624,97 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 24055,87 доларів США - сума заборгованості за відсотками. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 30.07.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до умов кредитного договору ліміт кредитування становить 45000 доларів США, розмір процентної ставки 12,75% річних, кінцевий термін повернення до 15 липня 2022 року. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, наддавши позичальнику кредит. У порушення умок кредитного договору, позичальник [PERSON] , свої зобов`язання належним чином не виконала в результаті чого станом на 05.03.2020 року має заборгованість: за кредитом - 31624,97 дол.США; за відсотками - 24055,87 дол.США. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007 року між Кредитором та Іпотекодавцями, якими є - [PERSON] та [PERSON] (Відповідачі 1, 2 у справі) укладено Іпотечний договір від 30.07.2007р., відповідно до якого останні передали Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 56,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тому позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 56,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007 року, заборгованість - 55680,84 дол.США, а саме: за кредитом - 31624,97 дол.США; за відсотками - 24055,87 дол.США на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк», шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на стадії оцінки, під час проведення виконавчих дій. Представник позивача в останнє судове засідання не зявився, однак в попередніх засіданнях висловив вступне слово, заперечення на заяви по суті відповідачів та третьої особи, брав участь в дослідженні обставин справи та перевірці їх доказами, а відтак з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає на необхідне закінчити судовий розгляд позовних вимог у відсутності представника позивача. Представник відповідача 1 [PERSON] адвокат Осів П.В. у відзиві на позов відносно задоволення позову заперечив, та зазначив, що іпотекою забезпечується виконання зобов`язань за не укладеним кредитним договором, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості за кредитним договором, надані позивачем розрахунки заборгованості за кредитним договором не відповідають умовам кредитного договору та фактичним обставинам, позивачем пропущено позовну давність. Заявив клопотання про застосування наслідків пропущення позовної давності. Також у відзиві на позов відповідачем 1 поставлено позивачу питання у порядку ст.93 ЦПК України, а саме: 1. У якому пункті Кредитного договору №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року міститься умова щодо: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача? 2. Яка загальна сукупна вартість для споживача за Кредитним договором №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року? 3.Яка реальна процентна ставка за кредитом за Кредитним договором №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року? 4. Яке абсолютне значення подорожчання кредиту за Кредитним договором №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року? Позивач скористався правом на надання відповіді на відзив у порядку статті 179 ЦПК України та подав відповідь на позов, а також подав заяву свідка. Представник відповідача 1 [PERSON] адвокат Осів П.В. подав заперечення на відповідь позивача. Відповідач 2 [PERSON] правом на подання відзиву на позов не скористалась, у судове засідання не з`явилась хоча про місце та час розгляду справи була належним чином повідомлена. Третя особа [PERSON] через представника адвоката Осів П.В. подала пояснення третьої особи щодо позову у яких просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості за кредитним договором, розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору та фактичним обставинам, позивачем пропущено позовну давність. В останнє судове засідання від предстаника відповідача та третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також клопотанння про застосування насолідків пропущення позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню відповідно до нижченаведеного. 30.07.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») було підписано Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1. ст. 1 Кредитного договору, Кредитор зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання Надання кредиту буде здійснюватися окремими частанами, зі сплатою 12,75 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим Договором, в межах максимального ліміті заборгованості до 45000 доларів США відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 15 липня 2022 року (п.п. 1.1.1 п. 1.1. ст. 1 Договору). З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007 року між Кредитором та Іпотекодавцями, якими є - [PERSON] та [PERSON] (Відповідачі 1, 2 у справі) укладено Іпотечний договір від 30.07.2007р., відповідно до якого останні передали Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 56,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 16 липня 2009 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянка України [PERSON] підписали Додаткову Угоду №2 про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року. Відповідно до вищевказаної угоди, сторонами було внесені зміни у графік погашення заборгованості по кредиту, змінено ліміт заборгованості на 47214,97 дол. США, змінено розмір процентної ставки на 13,25% річних. 14 серпня 2009 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянка України [PERSON] підписали Договір про внесення змін та доповнень до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року. Відповідно до вищевказаного договору угоди, сторонами було досягнено згоди, що подальша видача кредити тором коштів/траншів позичальнику не проводиться (не відновлюється), незалежно від досягнення максимального ліміту заборгованості. 09 березня 2010 року Загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». В подальшому, 26 квітня 2018 року Загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування (назви) Банку з Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 15 жовтня 2019 року є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Дані факти підтверджуються сторонами та визнається як позовною заявою так і наданим відзивом на позов з додатками. Вирішуючи спір про звернення стягнення на предмет іпотеки в погашення заборгованості за кредитним договором, суд повинен встановити наявність та вид правовідносин, які виникли між сторонами, ступінь виконання сторонами своїх зобов`язань за правочином, на підставі якого виникло основне зобов`язання, та забезпечувальним правочином, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.ст. 11, 509 ЦК України одними з підстав виникнення зобов`язань є договори га інші правочини. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів. При тлумаченні змісту істотних умов кредитного договору необхідно враховувати норми статей глави 71 ЦК України, а також рекомендації Листа юридичного департаменту НБУ від 18 серпня 2004 року № 18-111/3249-8378. Відповідно до зазначеного Листа, юридичний департамент НБУ з посиланням на положення ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначає, що істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що відповідно пункту 1.2 кредитного договору цільове призначення кредиту - поточні потреби. Таким чином, кредитний договір є споживчим, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18. ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №754/14825/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/75532340), від 31.10.2018 року у справі №404/1339/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79439558), від 16.01.2019 року у справі №686/25972/14-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79298297), від 27.12.2018 року у справі №755/5454/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/78979278). Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинних на час виникнення правовідносин) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або. якщо кредит видаватиметься частинами, дати і надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N168 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (п. 3.3 Правил). Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил Позивач був зобов`язаний зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту розраховану згідно з вимогами підпункту а) пункту 3.3. глави 3 Правил, шляхом зазначення реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) з врахуванням чистої суми кредиту та реальних витрат Споживача по кредитному договору. Вказані умови встановлені Правилами і є обов`язковими для застосування банками при укладанні кредитних договорів з споживачами, а тому такі умови є необхідними та обов`язковими для договорів даного виду. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив у п. 14. що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК) або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Судом встановлено, що в даній справі відсутня згода за всіма істотними умовами договору, а саме: відсутня згода сторін щодо сукупної вартості кредиту вирахуваної згідно з п.3.3 Правил, яка є обов`язковою в силу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту. За таких обставин Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 від 30.07.2007 року не може вважатися укладеними, через відсутність встановлених законодавством умов, інших умов, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, необхідних для його укладення. При цьому Суд не бере до уваги доводи позивача, які викладені у відповіді на відзив та заяві свідка від 15.12.2021 року щодо наявності в кредитному договорі істотних умов, які передбачені ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. У Заяві свідка від 15.12.2021 року на запитання 1 «У якому пункті Кредитного договору №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року міститься умова щодо: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача?» позивачем надано наступну відповідь: «Умова щодо детального розпису загальної вартості кредиту для споживача міститься у підписаному [PERSON] документі «Попередня інформація про умови кредитування фізичних осіб на ремонт, добудову, реконструкцію нерухомості або потреби з встановленням іпотеки» та додатку до Кредитного договору №770/38-318-07 від 30.07.2007 р. «Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту». Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Тобто такі умови споживчого кредиту є істотними для такого виду договору, мають бути погодженні в момент підписання кредитного договору і повинні міститись у кредитному договорі чи додатку до нього. Документ під назвою «Попередня інформація про умови кредитування фізичних осіб на ремонт, добудову, реконструкцію нерухомості або потреби з встановленням іпотеки», який підписаний 24.07.2007 р., а отже не є складовою частиною Кредитного договору №770/38-318-07 від 30.07.2007 р. Більше того у документі під назвою «Попередня інформація про умови кредитування фізичних осіб на ремонт, добудову, реконструкцію нерухомості або потреби з встановленням іпотеки» наведено саме попередню інформацію про умови кредитування, а не детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, як того вимагає п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо посилання на документ під назвою «Додаток до Кредитного договору №770/38-318-07 «Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту», то слід зазначити, що вказаний додаток складено лише 27.06.2008 р., тобто через одинадцять місяців після підписання Кредитного договору №770/38-318-07 від 30.07.2007 р. З урахуванням того, що у додатку зазначено: поточна дата - 27.06.2008 р., дата надання кредиту - 27.06.2008 р., сума кредиту 42250 дол.США, термін користування кредитом 169 міс, процентна ставка (річних) - 13,25%, що відрізняються від умов, що визначені кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007, а саме: дата - 30.07.2007р., дата надання кредиту - не зазначено, сума кредиту 45000 дол.США, термін користування кредитом 180 міс, процентна ставка (річних) - 12,75%. Наведене свідчить, що додаток, як письмовий доказ, створений після 30 липня 2007 року, і такий доказ не існував на дату, зазначену у кредитному договорі дату - 30.07.2007 року. У відповідях на 2-4 питання позивач посилається на виключно на додаток, який, як зазначено вище, складено лише 27.06.2008 року (тобто після підписання 30.07.2007 р. кредитного договору), а тому таке посилання позивача є безпідставним. Також вказаний доказ подано з порушенням строків подання доказів, які передбачені статтею 83 ЦПК України, без клопотання про поновлення строку на подання доказів та про приєднання доказу до матеріалів справи. Згідно ч.ч.1, 2, 8, 10 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Статтею 1 Закону України «По іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Отже, іпотекою може бути забезпечене лише виконання дійсного зобов`язання, або задоволення вимоги, яка може виникнути у майбутньому на підставі договору, який набрав чинності. Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Порядок допустимості доказів визначається ч.2 ст.78 ЦПК України, яка визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до змісту частини першої статті 1054 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до умов п.2.1 кредитного договору видача траншів кредиту на цілі, визначені п.1.2 договору, проводиться шляхом видачі готівки або безготівковим перерахуванням з позичкового рахунку № [NUMBER] в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату отримання траншу. Моментом (днем) надання траншу кредиту вважається день списання кредитних коштів з позичкового рахунку в сумі відповідного траншу кредиту (п.2.2 кредитного договору). Таким чином в силу вищенаведеного Позивач повинен довести видачу кредитних коштів відповідно до умов договору. Відповідно до п.4 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2003р. (зі змінами і доповненнями) - операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи (п.4.2 Положення №254). Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (п.4.3 Положення №254). Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій) (п.4.4 Положення №254). Касовими документами оформляються операції з готівкою. Вони поділяються на прибуткові та видаткові. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України (п.4.5 Положення №254). Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку) (п.4.5 Положення №254). У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження) (п.4.8 Положення №254). Первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (п.4.10 Положення №254). До обов`язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків (крім перелічених вище), також належать: назва одержувача коштів; сума операції (цифрами та словами). Сума операції може бути відображена лише цифрами, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку; номери рахунків; назва банку (одержувача та платника коштів) (п.4.11 Положення №254). Відповідно до п.2.16 Положення №254 - під час приймання розрахункових документів відповідальний виконавець перевіряє правильність їх оформлення і засвідчує своїм підписом та відбитком штампа банку. Отже, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій, для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів. Предметом розгляду справи є встановлення факту виконання сторонами кредитного договору, доводи сторін базуються на твердженнях та запереченнях щодо проведення банківських та господарських операцій, наявності чи відсутності розміру заборгованості за розрахунками, відтак єдино допустимими доказами є первинні бухгалтерські документи, згідно приписів ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». У позовній заяві позивач зазначає, що до матеріалів позовної заяви додаються письмові докази, що підтверджують, обставини справи, а саме: наявність не виконаних зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту - підтверджується оригіналом розрахунку заборгованості. (!) Розрахунки вимог банку не можуть підтверджувати існування кредитної заборгованості оскільки не є документами первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Висновки щодо необхідності дослідження саме первинних документів викладені у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц, зокрема Верховний Суд зауважив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. У вищезгаданій Постанові Верховний Суд також вказував на те, що суди мотивували свої рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. У відповіді на відзив позивач зазначає, що наданий позивачем розрахунок відображає суму до сплати по тілу кредиту, відсотках, а також, що всупереч ст.81 ЦПК України відповідачем не надано власного розрахунку заборгованості на спростування розміру заборгованості. Також позивач зазначає, що жодна норма чинного законодавства не містить імперативної норми підтвердження розміру заборгованості виписками чи первинними документами. (!) При цьому до відповіді на відзив позивач надав копії заяв на видачу готівки. Згідно з ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.ч.1, 2, 8, 10 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Отже, суд враховуючи принципи змагальності та диспозитивності може вирішувати питання про приєднання доказів, які подані не з позовною заявою, лише за наявності клопотання про приєднання доказів. Позивач не заявив клопотання про поновлення строку на подання доказів та про приєднання доказів. В силу вимог ст.ст.6, 8, 19 Конституції України, ст.ст.12, 13, 83 ЦПК України суд не приймає до розгляду нові докази, які подані позивачем з Відповіддю на відзив. Інші докази, які підтверджують надання позичальнику кредитних коштів та розмір заборгованості за кредитним договором, у матеріалах справи відсутні. Відповідно до п.4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно, позичальник зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня погасити Кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Відповідно до п.1.1.1.181 кредитного договору визначено, що кредит надається з кінцевим терміном до 15 липня 2022 року. Відповідно до п.4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно, позичальник зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня погасити Кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Згідно з п.3.3.7 кредитного договору Позичальник зобов`язується сплачувати Кредитору проценти в розмірі, передбаченому п.1.1.1 цього Договору та комісії в розмірах, та в порядку, визначеному п.п.2.6, 2.8 цього Договору. Відповідно п.2.5 кредитного договору сплата процентів за користування Кредитом здійснюється у валюті Кредиту щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем, за який нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за Кредитом в повній сумі. Нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування Кредитом в періоді (28-29-30-31/360). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту (п.2.6 Кредитного договору). Відповідно до п.3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язувався здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.1.1. цього договору, у сумі різниць між максимальним лімітом заборгованості, що діяв у попередньому періоді та максимальним лімітом заборгованості, що діятиме в наступному періоді, в строк не пізніше останнього робочого дня попереднього періоду. Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання. З аналізу змісту пункту 4.5 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань. Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц. Висновком експерта судово-економічної експертизи на звернення [PERSON] від 31 грудня 2020 року №48, який виконаний експертом Перепелюк Світланою Миколаївною (свідоцтво №669 від 12.06.2002 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) на звернення [PERSON] у відповідності до ст.106 ЦК України надано висновки з таких питань: 1.Враховуючи дані Розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] (ідент. код [NUMBER] ) кредитної заборгованості за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007р. коли виникло прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів і в якій сумі? 2.Враховуючи дані Розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] (ідент. код [NUMBER] ) кредитної заборгованості за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007р. коли виникло прострочення по сплаті процентів за користування кредитом більше 60 днів і в якій сумі? 3.Враховуючи дані Розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] (ідент. код [NUMBER] ) кредитної заборгованості за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007р., яка фактична сума сплачених Позичальником [PERSON] процентів за період з моменту виникнення прострочки і станом на 05.03.2020 року? 4.Яка фактична сума заборгованості Позичальника [PERSON] станом на 05.03.2020 року, з врахуванням того, що проценти, які були сплачені з моменту виникнення прострочки і станом на 05.03.2020 року, спрямовуються на погашення тіла кредиту, а сума заборгованості за кредитом, відповідно до дані Розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] (ідент. код [NUMBER] ) кредитної заборгованості за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007р., становить 31 624,97дол.США? Висновками по першому та другому питаннях встановлено, що прострочення по сплаті тіла кредиту/процентів за користування кредитом більше 60 днів виникло 17.05.2009 р. Зважаючи на наведене, відповідно до правил пункту 4.5 кредитного договору строк виконання основного зобов`язання настав на 61-й день з дня прострочення погашення процентів (порушення умов підпункту 3.3.7 кредитного договору), тобто 17 травня 2009 року. Саме з цього моменту відбулася зміна строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі, а у банку припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів. Наведене підтверджується практикою Верховного Суду, що наведено у: - постанові від 05 лютого 2020 року у справі №381/1016/16-ц: «Відповідно до пункту 4.5. укладеного між сторонами кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7. (сплачувати кредитору проценти), 3.3.8. (своєчасно та у повному обсязі повертати кредиту порядку, встановленому договором) цього договору, протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України. Судами попередніх інстанцій установлено, що останній платіж за кредитним договором відповідач [PERSON] здійснила 21 травня 2012 року і протягом наступних 90 календарних днів позичальник не виконувала обов`язки, передбачені пунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору, тому відповідно до пункту 4.5 договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 90 календарних днів, тобто 20 серпня 2012 року». - постанові від 22 січня 2020 року справі № 128/1706/18, а саме: «..як було встановлено судом першої інстанції, укладаючи кредитний договір від 26 лютого 2008 року, сторони, зокрема, у пункті 4.4. погодили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктом 3.3.7, цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). З огляду на зміст вказаної умови договору сторони домовилися про обов`язкову зміну строку виконання зобов`язань за цим кредитним договором у разі невиконання (неналежного виконання) [PERSON] умов договору щодо повернення кредиту та інших обов`язкових платежів більше ніж 60 календарних днів. … Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позов банку, виходячи з того, що кінцевий термін повернення кредиту сторонами було визначено до 25 лютого 2023 року, апеляційний суд не звернув увагу на вказану умову кредитного договору (пункт 4.4.) та не врахував, що зміна строку кредитування, у такому випадку, не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, тобто є безумовною, а не надає банку право звернутися до боржника з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. … Колегія суддів звертає увагу, що у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення зміненого строку кредитування, слід було відмовити за їх необґрунтованістю, а не у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися та банк мав право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, проте сторони з цих підстав рішення суду першої інстанції не оскаржили, а суд касаційної інстанції розглядає касаційну скаргу у межах її доводів відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України». (!) Наведене підтверджує, що строк дії кредитного договору припинено. Посилання позивача на додаткові угоди від 26.06.2009 року та від 16.07.2009 року до кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки такі зміни були внесені після настання події, що мала юридичне значення, а саме - через сорок днів після закінчення дії кредитного договору, а отже застосування умов додаткових угод від 26.06.2009 року та від 16.07.2009 року до правовідносин сторін, які виникли до вчинення цих правочинів, є неправомірним. Враховуючи, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав 17.05.2009 року, а тому після вказаної дати банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16. Позивач у розрахунку заборгованості не відображає втрату позивачем права нарахування процентів у зв`язку з припиненням кредитного договору з 17 травня 2009 року. У постанові від 15.01.2020 р. у справі №363/940/16-ц Верховний Суд зазначив: «Отже, нарахування процентів за користування кредитом, отриманим [PERSON] від ПАТ «ВБР» за кредитним договором № IKCASHSHG.149221.001 від 1 серпня 2013 року, припиняється 10 січня 2016 року, проте наданий позивачем розрахунок заборгованості складений без урахування припинення кредитного договору 10 січня 2016 року». Сплата позичальником процентів, які безпідставно нараховані банком після 17 травня 2009 року, має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №363/940/16-ц нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом та можливі штрафи і пені. «…З огляду на нікчемність (недійсність) умов кредитного договору про нарахування позичальнику комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів), необхідність зарахування сплаченої комісії у рахунок інших платежів за кредитним договором, помилковість нарахування процентів за користування кредитом після припинення дії договору, касаційний суд вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду, оскільки судом неповно встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення.» Висновком експерта судово-економічної експертизи на звернення [PERSON] від 31 грудня 2020 року №48, який виконаний експертом Перепелюк Світланою Миколаївною, по четвертому встановлено, що з врахуванням того, що проценти, які були сплачені з моменту виникнення прострочки і станом на 05.03.2020 року, спрямовуються на погашення тіла кредиту, а сума заборгованості за кредитом, відповідно до дані Розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] (ідент. код [NUMBER] ) кредитної заборгованості за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007р., становить 31 624,97дол.США, фактична сума заборгованості Позичальника [PERSON] станом на 05.03.2020 року становить 3 049,62дол.США. Відповідач та його представник, який представляє й третю особу, у відзиві на позов та окремій заяві, посилається на пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду та заявлено клопотання про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), (частина І статті 258 ЦК України, пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України) Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частинами першою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, (частина 4 ст. 267 ЦК України). Суд погоджується, що позивачем пропущено позовну давність на звернення до суду з означеним позовом, разом з тим зауважує, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. У зв`язку із викладеним суд приходить до висновку, що законні підстави для задоволення позову АТ «Альфа-Банк» відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed