Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Позивач в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Токмацька місцева прокуратура Запорізької області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, який згодом уточнив (а.с. 22-25). На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO]. Мати свідомо ухилялась від виконання батьківських обов'язків, вихованням і розвитком дитини не займалась, не піклувалась про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не переймалась її життям, матеріально її не забезпечувала, у зв'язку з чим на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2014 року у справі № 314/199/14-ц малолітнього [PERSON] було відібрано у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Розпорядженням голови Вільнянської райдержадміністрації № 114 від 14 березня 2014 року малолітньому [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Розпорядженням Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 144 від 25 березня 2014 року [PERSON] був влаштований до прийомної сім'ї [PERSON]. Після відібрання дитини, відповідач [PERSON] не змінила свого способу життя та не вжила заходів щодо повернення їй сина, ніякого зв'язку з дитиною не підтримує, проведена з нею членами опікунської ради робота результатів не дала. [PERSON] перебуває на обліку Вільнянського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді з 26 листопада 2012 року та неодноразово знаходилась під соціальним супроводом, але через невиконання умов договору її було знято з соціального супроводу. 31 травня 2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Вільнянської районної державної адміністрації прийнято рішення № 7, яким позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], визнане доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. На підставі викладеного, зважаючи, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, Вільнянська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача Пазинич В.М. позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с. 46, 47, 50), причин неявки суду не повідомила, будь-яких клопотань на адресу суду не надала. У зв'язку з чим причина неявки відповідача визнана судом неповажною. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки відповідача, повідомленого про дату судового засідання, тобто незалежно від поважності причин його неявки, навіть якщо вони є поважними, суд на підставі наявних у справі доказів вирішує справу. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача. Представник третьої особи - прокурор Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що підтримує рішення Комісії з питань захисту прав дитини Вільнянської районної державної адміністрації, яким визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року і ратифікованої 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини закріплено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами чи адміністративними, чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У ст. 150 Сімейного кодексу України закріплено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-и) чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З аналізу зазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батьки свідомо ухиляються від їх виконання, адже ухилення від виконання обов'язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов'язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити. А це значить, що батьки наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 5-6, 27, 30). Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2014 року у справі № 314/199/14-ц малолітнього [PERSON] було відібрано у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав (а.с. 7, 29). Рішення мотивовано тим, що мати свідомо ухилялась від виконання батьківських обов'язків, вихованням і розвитком дитини не займалась, не піклувалась про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не переймалась її життям, матеріально її не забезпечувала. Розпорядженням голови Вільнянської райдержадміністрації № 114 від 14 березня 2014 року малолітньому [PERSON], [INFO], було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 31). А на підставі розпорядження Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 144 від 25 березня 2014 року [PERSON] був влаштований до прийомної сім'ї [PERSON]. Згідно з довідкою з дитячого садочку, де перебуває дитини, [PERSON] активний, добрий, розвивається згідно свого віку та потребує постійного контролю з боку дорослих. Вихованням дитини займається прийомна мати, [PERSON], яка приймає активну участь у життя дошкільного закладу. З досліджених у судовому засіданні довідки виконавчого комітету Вільнянської міської ради № 02.04-08/461 від 20 травня 2016 року (а.с. 8, 32), листа Вільнянського відділення поліції Пологівського відділу Головного управління Національної поліції у Запорізькій області № 3418/41-16 від 16 травня 2016 року (а.с. 10, 34), листа Вільнянського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Вільнянської районної державної адміністрації № 213 від 25 квітня 2016 року (а.с. 11, 35), довідки Вільнянського районного центру зайнятості № 367/02-07 від 22 квітня 2016 року (а.с. 12, 33) встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не спілкується з нею, не цікавиться її внутрішнім світом, не розвиває культурні та духовні цінності дитини. Після відібрання дитини, відповідач [PERSON] не змінила свого способу життя та не вжила заходів щодо повернення їй сина, ніякого зв'язку з дитиною не підтримує, проведена з нею членами опікунської ради робота результатів не дала. [PERSON] перебуває на обліку Вільнянського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді з 26 листопада 2012 року та неодноразово знаходилась під соціальним супроводом, але через невиконання умов договору її було знято з соціального супроводу. Відповідач повністю ухиляється від виховання дитини. Частинами 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Питання щодо виконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків було предметом розгляду на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Вільнянської районної державної адміністрації. Рішенням Комісії № 7 від 31 травня 2016 року визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 36). Відповідно до висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав, Вільнянська районна державна адміністрація вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO], зважаючи на те, що [PERSON] вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її здоров'ям, не надає жодної матеріальної підтримки. Мати свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків. (а.с. 13-15). Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не спілкується з нею, не цікавиться її внутрішнім світом, не розвиває культурні та духовні цінності дитини. Відповідач повністю ухиляється від виховання малолітнього сина. Таке ігнорування інтересів дитини, на думку суду, є вагомою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить з того, що, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Разом з тим, вимога щодо стягнення аліментів на користь особи або установи, на утриманні яких буде перебувати дитини, не може бути задоволена, оскільки є не конкретною, а на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2014 року з [PERSON] вже стягуються аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Крім того, в силу вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує із відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 1378,00 грн., від сплати яких позивач був звільнений при подачі позову до суду.

Outcome: partial