Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач військова частина [NUMBER] , пред`явив в суд позов до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в розмірі 6'582,22 грн. Обґрунтовує такі свої вимоги тим, що відповідно до наказу командира військової [NUMBER] (по стройовій частині) від 27 вересня 2016 року № 215 відповідача зараховано до списків особового складу частини та поставлено на всі види забезпечення. Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 16 лютого 2018 року № 38 відповідача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із службовою невідповідністю), з 13 лютого 2018 року виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення. На момент такого виключення, згідно довідки-розрахунок № 3 від 29 січня 2018 року за відповідачем рахувалось речове майно, строки носіння якого не вийшли, а саме: черевики типу А 1 пара, черевики типу В 1 пара, штани утеплені н/з 1 к-т, куртка утеплена н/з 1 к-т, куртка ВВЗ 1 к-т, сорочка бойова 1 шт., штани ВВЗ 1 к-т, ККУ 1 пара, фуфайка з коротким рукавом 2 шт., костюм польовий бавовняний 1 к-т, шарф-труба зимова вид 2-1 шт. на загальну суму 7'036,97 грн. Частину з цих коштів, а саме: 454,75 грн. стягнено з відповідача. Таким чином невідшкодованими залишились 6'582,22 грн. Після звільнення з лав Збройних Сил України, відповідач добровільно не компенсував коштів за вказане майно, а тому з нього слід їх стягнути, вважає позивач. Представник позивача у судове засідання не прибув, попередньо подав до суду заяву про проведення судового розгляду за його відсутності, , вказані що позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Також взазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи бувповідомленийу встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомив, а тому відсутні підстави вважати їх поважними. Відзиву на позовну заяву не подав. За даних обставин наявні усі підстави, визначені частиною 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), для ухвалення заочного рішення у справі на підставі частини 4 ст. 223 ЦПК України. Суд, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, з огляду на наступне. Частиною 2 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Військова частина [NUMBER] є складовою частиною Збройних Сил України, підпорядкована Міністерству оборони України, включена до Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України і перебуває на утриманні державного бюджету. Основні фонди, обігові кошти та майно військової частини [NUMBER] є державною власністю, перебувають у сфері управління Міністерства оборони України і закріплені за військовою частиною [NUMBER] на праві повного господарського відання. Військова частина [NUMBER] володіє, користується, розпоряджається закріпленим за ним майном відповідно до мети своєї діяльності та чинного законодавства. Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 27 вересня 2016 року № 215 відповідача зараховано до списків особового складу частини та поставлено на всі види забезпечення. Відповідно до спільної директиви МО України та ГШ ЗС України від 26 квітня 2017 року № Д-322/1/15дск, директиви командування війсь ОК «Захід» від 27 квітня 2017 року № Д-6-дск та розпорядження начальника штабу-першого заступника командира військової частини [NUMBER] від 31 травня 2017 року № 501/4/1/755, військова частина польова пошта [NUMBER] з 01 липня 2017 року перейшла на умовне найменування «військова частина [NUMBER] ». Згідно із статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та військовослужбовці одержують грошове та речове забезпечення за рахунок держави. Відповідно до картки обліку військового майна особистого користування № 3142 від 27 вересня 2016 року Міністерством оборони України в особі військової частини [NUMBER] відповідачу видано речове майно, згідно визначених норм. Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 16 лютого 2018 року № 38 відповідача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «е» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із службовою невідповідністю). 13 лютого 2018 року виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення. На момент виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, згідно довідки-розрахунок № 3 за відповідачем рахувалось речове майно, строки носіння якого не вийшли, а саме: черевики типу А 1 пара, черевики типу В 1 пара, штани утеплені н/з 1 к-т, куртка утеплена н/з 1 к-т, куртка ВВЗ 1 к-т, сорочка бойова 1 шт., штани ВВЗ 1 к-т, ККУ 1 пара, фуфайка з коротким рукавом 2 шт., костюм польовий бавовняний 1 к-т, шарф-труба зимова вид 2-1 шт. на загальну суму 7'036,97 грн. Після звільнення з лав Збройних Сил України, відповідач не повністю відшкодував вартість вказаного речового майно, строки носіння якого не закінчились. З нього було стягнено лише 454,75 грн. Отже невідшкодованими залишились 6'582,22 грн. Відповідно до пункту 4 Розділу III Інструкції «Про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період», затвердженої наказом Міністра оборони України № 232 від 29 квітня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за № 768/28898, у разі звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з урахуванням зносу та проводяться взаєморозрахунки в разі неотримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби. Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України № 243 від 23 червня 1995 року (далі Положення), визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ним службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України. Згідно з пункту 2 цього Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода заподіяна розкраданням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршення або зниження його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або залишкової виплати. Статтею 22 ЦК України, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зважаючи на ті обставини, що відповідач був звільнений з військової служби з військової частини [NUMBER] у запас за пунктом «е» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (через службову невідповідність), позивач має право на утримання з нього вартості предметів речового майна строки носіння яких не закінчилися, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також з відповідача в користь позивача слід стягнути судові витрати, понесені ним при зверненні до суду з позовом, відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. При цьому суд звертає увагу на те, що від сплати судового збору відповідач звільнений на підставі пункту 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», однак ця обставина не позбавляє його обов`язку компенсувати позивачу витрати, понесені в результаті сплати судового збору. До такого висновку суд приходить з аналізу статті 141 ЦПК України, якою не визначено порядку звільнення відповідача, проти якого задоволено позов, від компенсації позивачу судових витрат. Від сплати судового збору відповідач звільнений на підставі пункту 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати, понесені позивачем, слід компенсувати йому за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України згідно з частиною 6 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved