Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є його колишньою дружиною, яка більше року мешкає у власному будинку у [ADDRESS] , але залишається зареєстрованою у спірній квартирі. Добровільно знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , відповідач відмовляється, що і стало приводом для звернення до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2019 рокурозгляд даної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В подальшому до суду не надходило заяви відповідача із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання сповіщався належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири під [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 02.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Давидовою К.Ю., номер запису про право власності 18870148. Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, шлюб між сторонами було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2019 року по справі №522/11250/18. З відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Одеській області вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з акту від 05.07.2019 року, складеного мешканцями житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] більше року відповідач [PERSON] , не проживає у квартирі [ADDRESS] , її особисті речі там відсутні. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні спірною квартирою, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Також судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 34310877). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved