Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], звернулась в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 30.09.2005 року, укладеного між [PERSON] та банком на квартиру [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального окркгк Водяницькою А.В., реєстровий № 4498. В обґрунтування позову зазначила, що 30.09.2005 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір про надання позичальнику кредиту в сумі 37 200 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором між [PERSON] та банком 30.09.2005 року було укладено вищезазначений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру [ADDRESS]. На день укладення договору іпотеки у вищевказаній квартирі були зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], при цьому, орган опіки і піклування при укладенні договору іпотеки не надавав попередньої згоди на укладення договору іпотеки, незважаючи на те, що у квартирі були зареєстровані та проживали діти. Дане житло є єдиним житлом, яке має батько для проживання сина, дитина проживала за вказаною адресою задовго до укладення договору іпотеки, відповідно до анкети-заяви, яку подав [PERSON] до банківської установи про оформленні кредиту ним зазначено, що у нього двоє неповнолітніх дітей і він офіційно не одружений. Позивач вказала, що відсутність згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Крім того, позивач вказала, що про порушене право сина на нерухоме майно вона дізналась лише тепер, так як довгий час не мала змоги спілкуватись з дітьми. Посилаючись на вимоги діючого законодавства, а саме ст. 215 ЦК України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», просить задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, зазначені в позові, додаткових поясненнях та просила позов задовольнити. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення та посилаючись на викладені в них обставини просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представники третіх осіб в судове засідання не з»явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, при цьому, нотаріус Водяницька А.В. надала суду письмові пояснення та просила розглядати справу без її участі, представник Служби у справах дітей надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представника позивача та представника ПАТ КБ «ПриватБанк», дослідивши докази по справі, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулась позивач в інтересах неповнолітньої дитини, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, є безпідставними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.09.2005 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KGAWGK01583675 від 30.09.2005 року, було укладено договір іпотеки, посвідчений 30.09.2005 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А.В., зареєстровано в реєстрі за № 4498, відповідно до п. 1 якого в забезпечення виконання зобов'язань перед Іпотекодержателем Іпотекодавець передає в іпотеку майно, зазначене в п. 6 цього договору, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна та переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця. Відповідно до п. 2 Договору за цим договором Іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Іпотекодавця, що випливають з кредитного договору від 30.09.2005 року № KGAWGK01583675, а саме: повернення кредиту у сумі 33 600 доларів США 00 центів у строк до 29.09.2015 року; сплати процентів за користування кредитом у розмірі 1,33 відсотків місячних, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту; сплати пені, штрафу у порядку та розмірі, визначених кредитним договором. Пунктом 6 Договору іпотеки передбачено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Іпотекодавець надає в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру за [ADDRESS]. Відповідно до відомостей, викладених в Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого ОКП «Кіровоградське ООБТІ» 30.09.2005 року № 8501402, квартира належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А.В. 29.09.2005 року по реєстру № 4465. Право власності зареєстровано за Іпотекодавцем Кіровоградським ООБТІ в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.09.2005 року за реєстраційним номером 713784, номер запису 19004 в реєстровій книзі 80, витяг № 8499020 від 30.09.2005 року Відповідно до п.п.14.1, 14.8, 15 Договору іпотеки предмет іпотеки за цим Договором належить Іпотекодавцю на праві власності, не знаходиться в іпотеці у третіх осіб, в т.ч. не знаходиться в податковій заставі, не подарований, не проданий, в суперечці та під арештом не перебуває; відповідно до майна відсутні вимоги інших осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку; Іпотекодавець гарантує, що ним надані всі наявні документи на укладення цього договору, а також права розпорядження майном. Іпотекодавець свідчить також, що їм надані всі необхідні документи, що стосуються предмету іпотеку. Факт укладення з Банком зазначеного Договору іпотеки представником позивача не заперечувався. Як на підставу для визнання Договору іпотеки від 30.09.2005 року недійсним, позивач, діючи в інтересах неповнолітньої особи [PERSON], [INFO], посилалась на відсутність обов'язкової згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного Договору, оскільки на момент його укладення в квартирі [ADDRESS], яка є предметом іпотеки, постійно проживав та мав право користування вказаною квартирою малолітній [PERSON], [INFO] року народження. Судом також встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року, про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], актовий запис за № 985, батьками дитини в свідоцтві зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Згідно зі ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує встановлену статтею 177 СК України заборону, разом з тим, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Таким чином, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, передбачається, що він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач в позові зазначила факт відсутності згоди органу опіки та піклування на укладення такого договору, зазначена підстава позову підтримана представником позивачки і під час судового розгляду справи, однак позивач та в його інтересах представник не посилалися на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення [PERSON] такого договору. У зв'язку із зазначеним Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 44 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що при вирішенні справ суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки і піклування. Відповідно до п.40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю осіб, над якими встановлено опіку та піклування, нотаріус перевіряє наявність згоди органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Оскільки, згідно з ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, - нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення правочину. Згідно з листом Міністерства юстиції України від 25.07.2006 р. № 19-50-556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування» нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребують довідку про реєстрацію місця проживання або перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має право власності на це майно, нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.10, ст.60 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем на підставі ст.ст.10, 60 ЦПК України не було доведено належними та допустимими доказами, що на час укладення спірного договору іпотеки неповнолітня особа [PERSON], [INFO], мала право власності та/або користування щодо предмета іпотеки, як не доведено і тих обставин, що укладення 30.09.2005 року з ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» договору іпотеки, без попереднього дозволу органу опіки та піклування, - призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої особи [PERSON], [INFO], на користування житлом. Крім того, з договору іпотеки, який був підписаний [PERSON] як іпотекодавцем, не вбачається, що на предмет іпотеки мала право малолітня дитина, яка знаходиться на його утриманні, а так само, не доведено належними доказами, наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке є предметом іпотеки - квартирою [ADDRESS] на момент укладення договору іпотеки. При цьому, судом відзначається, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. За викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що договір іпотеки від 30.09.2005 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А.В., зареєстровано в реєстрі за № 4498, відповідно до вимог чинного на момент його укладення законодавства, при його укладенні не були порушені житлові права малолітньої дитини [PERSON], [INFO], а тому відсутні передбачені ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підстави для задоволення позову та визнання договору іпотеки недійсним. За відсутності передбачених Законом підстав для визнання договору іпотеки недійсним, є такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, шо набрало законної спли\-не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено пі обставини. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27.07.2016 року встановлено обставини щодо визнання оспорюваного договору іпотеки від 30.09.2005 року недійсним з підстав відсутності згоди органу опіки та піклування за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа: служба у справах дітей Кіровоградської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Крім того, згідно з положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року № 20/5 при посвідченні договорів відчуження нерухомості, договорів застави (іпотеки) надання довідок з житлово-експлуатаційних контор або квартальних комітетів про прописку осіб в жилих приміщеннях, які відчужувались або заставлялись, до першого січня 2006 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», не передбачалось. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Outcome: dismissed