Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2015 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок виконання ним трудових обовязків. В обґрунтування позову позивач в справі зазначив, що він у період з 02 квітня 1986 року по 04 серпня 2013 року пропрацював на підприємстві відповідача в справі на посадах прохідника, учня машиніста ПНМ, машиніста ПНМ, машиніста навантажувальних машин, підземного гірника шахти «Октябрська», виконуючи роботи в умовах впливу шкідливих факторів виробництва й був звільнений у звязку з виходом на пенсію. У липні 2014 року рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини йому було встановлено професійне захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). ЛН 1-2 ст. Пунктом 17 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 12 серпня 2014 року, встановлено, що причиною отримання профзахворювання є саме робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а саме запиленості робочих місць - концентрація в повітрі робочої зони аерозолю переважно фіброгенної дії. Висновком медико-соціальної експертної комісії серія 12 AAA № 000743, йому первинно 21 жовтня 2014 року встановлено 15 % втрати професійної працездатності, за діагнозом хронічне обструктивне захворювання легень. При наступному переогляді МСЕК від 15.09.2015 року встановлено безстроково, починаючи з 01.10.2015 року 20% втрати профпрацездатності, з яких 5% - по трудовому каліцтву 1998 року й 15% - по хронічному обструктивному захворюванню легень. Моральні страждання та переживання йому спричиняє той факт що він не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Працювати він не може, навіть допомогти по господарству своїй родині він також не має змоги бо при фізичному навантажені відчуває загальну слабкість, задишку, сухий, малопродуктивний задушливий кашель або з виділенням мокротиння, біль та важкість в грудній клітці, швидку втому. Періодично його мучить головний біль, бувають запаморочення, підвищується артеріальний тиск, що ставить під загрозу його життя. Він більше не може працювати на своїй дачі, не може обробляти землю, що позбавило його можливості годувати свою сім'ю. 27 років та 3 місяці позивач працював на підприємстві відповідача в справі, був опорою і підтримкою для своїх дітей, онуків. Тепер же за станом здоров'я він не може повноцінно забезпечувати свою родину, усі державні компенсації ідуть на медичну реабілітацію та придбання ліків, крім того, сім'я позивача тепер несе додаткові витрати на нього. Від цього він почуває себе неповноцінною людиною. В зв'язку з професійним захворюванням змінилися його образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Ці хвороби змінили його життя назавжди, він не може няньчити своїх онуків, піти з ними на прогулянку, бо найменший різкий рух викликає не тільки шалений біль, а й може замкнути спину, таким чином це ставить під загрозу життя онуків, навіть підняти їх на руки він не здатний. При захворюванні позивача повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. Вважаючи відповідача в справі винним у спричиненні йому моральної шкоди, він просить суд стягнути з відповідача в справі на його користь 137800 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. Представник [PERSON] адвокат [PERSON], в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини та данні, вказані в позовній заяві та просила їх задовольнити. Зазначила, що у звязку з професійними захворюванням, втратою працездатності, інвалідністю, його довіритель зазнає щоденно фізичного болю та моральних страждань, позбавлений нормального життя, негативні зміни в організмі позивача в справі вимагають від нього додаткових зусиль для продовження активного громадського життя та підтримання в належному стані здоровя. Представник відповідача в справі [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову, суду пояснив, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Також зазначив, що відсутня вина підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки під час укладення трудового договору [PERSON] було роз'яснено під розпис його права і обов'язки, умови праці, при цьому, підписавши вказаний договір, позивач в справі свідомо прийняв запропоновані йому умови праці, а отже усвідомлював можливість ушкодження свого здоров'я та його наслідки. Крім того, вказав на те, що й після отримання професійного захворювання позивач у справі продовжував працювати й був звільнений з займаної посади не за станом свого здоровя, а у звязку з виходом на пенсію. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] протягом 27 років 3 місяців працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу , а саме: з 02 квітня 1986 року по 07 квітня 1997 року прохідником шахти «Октябрська» Державного виробничого обєднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», з 07 квітня 1997 року по 01.09.2010 року учнем машиніста, машиністом підземної навантажувальної машини шахти «Октябрська» Державного виробничого обєднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», з 01.09.2010 року по 09.02.2012 року машиністом навантажувальної машини шахти «Октябрська» ПАТ «Кривбасзалізрудком», який є правонаступником Державного виробничого обєднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», з 09.02.2012 року по день звільнення у звязку з виходом на пенсію 04.08.2013 року підземним гірником шахти «Октябрська» ПАТ «Кривбасзалізрудком», що підтверджується копією трудової книжки. Висновком ЛЕК НДІ Промислової медицини від 03 липня 2014 року у [PERSON] встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). ЛН 1-2 ст.. Пунктом 17 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12 серпня 2014 року встановлена причина отриманого професійного захворювання робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а саме запиленості робочих місць - концентрація в повітрі робочої зони аерозолю переважно фіброгенної дії, концентрація в мг/м3 з вмістом кристалічного кремнію діоксину (SiО2) пилу від 10% до 70% - 5,0 мг/м при гранично допустимій до 2,0 мг/м. Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, затвердженої 29 квітня 2013 року головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, за показниками по рівню пилу та шкідливим хімічним речовинам умови праці [PERSON] відносяться до ІІІ класу 3 ступеня шкідливості. Висновком МСЕК серія 12 AAA № 000743 від 21 жовтня 2014 року у [PERSON] первинно встановлено 15 % втрати професійної працездатності за діагнозом - хронічне обструктивне захворювання легень. При наступному переогляді МСЕК від 15.09.2015 року йому встановлено 20% втрати профпрацездатності, з яких 5% - по трудовому каліцтву 1998 року й 15% - по хронічному обструктивному захворюванню легень безстроково, починаючи з 01.10.2015 року (а.с. 8, 9). Як встановлено із пояснень представника позивача в судовому засіданні, медичних документів, позивач в справі внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі, задишку при незначному фізичному навантаженні, приступоподібний сухий кашель, важкість у грудній клітині, загальну слабкість, швидку втому, головний біль, підвищення артеріального тиску. Через стан здоров`я він вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, позивач в справі не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Через зазначені обставини погіршилися стосунками з членами сім'ї. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювання, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через задишку, кашель, важкість у грудній клітині, головний біль у позивача, підтверджується медичними документами, з яких убачається, що позивач в справі має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороб. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача в справі, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєві стосунки, позивач в справі вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи викладене й те, що право на відшкодування моральної шкоди у звязку із професійним захворюванням повязано з виконанням трудових обовязків, виникло у позивача в справі 21 жовтня 2014 року, тобто з моменту первинного встановлення МСЕК йому стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці». Отже, судом встановлено, що втрата працездатності позивача в справі настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків внаслідок порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обовязок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці. При цьому, доводи представника відповідача в справі про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем в справі, не знімають з відповідача обовязку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання. Спростовуються й доводи представника відповідача щодо відсутності підстав відшкодування [PERSON] моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні й підтверджений наявними в справі доказами. Жодних доказів в спростування вказаного факту представником відповідача. відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, суду не надано. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо мікроклімату, суд вважає, що спричинена моральна шкода підлягає компенсації одноразово. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення, надані Верховним Судом України в п.9 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір відшкодування моральної( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу 21.10.2014 року встановлено 15% втрати професійної працездатності внаслідок хронічного професійного захворювання, а також враховуючи характер захворювання, пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, час роботи позивача на підприємстві, наслідків, що наступили, вік позивача та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості відповідно до ст. 23 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню із стягненням з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь [PERSON] 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Оскільки згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач у справі звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 1378 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету України .

Outcome: partial