Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 вересня 2011 року. Шлюб зареєстровано у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (актовий запис № 243 від 24 вересня 2011 року, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Від цього шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження, серія [NUMBER] - додається). [PERSON] участі у вихованні дитини, відповідно до ст. 150 СК України, не приймає, фізичним та духовним розвитком дитини - не цікавиться. В перших числах червня 2015 року відповідач [PERSON] , зі слів його родини, виїхав на заробітки до Росії. З вказаного часу [PERSON] від обов`язків щодо виховання дитини самоусунувся. Неповнолітній син проживає з позивачем. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] від обов`язків сім`ї та виховання дитини самоусунувся, дитиною не цікавиться, не телефонує, до дитини на побачення не приходить, отримати згоду на виїзд дитини за кордон не видається за можливе, таким чином обмежується можливості дитини в її праві на відпочинок та оздоровлення, тому позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила надати відповідний дозвіл терміном в один рік. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема шляхом виклику через веб-портал Судова влада України. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, заслухавши позицію представника позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданного відділом ДРАЦС по м.Ужгороду від 23.04.2014, актовий запис №478. Неповнолітній [PERSON] , згідно з листа з початкової школи Пардубіце від 06.06.2019, прийнятий до відповідної початкової школи на період навчання 2019/2020 навчального року. Окрім цього, згідно з листа компанії ТОВ «FOXCONN»/Європейські виробничі послуги/Пардубіце, позивач [PERSON] пов`язана трудовими відносинами з вказаним підприємством з 18.04.2019. Згідно зі ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Тобто, права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Частиною 2 ст. 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст.141 СК України. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , турбуючись про виховання та утримання своєї дитини, має бажання та можливість тимчасово виїхати за кордон для розвитку дитини, так як її неповнолітній син прийнятий на навчання до початкової школи міста Пардубіце, Чеської Республіки. У вказаному місті, позивач [PERSON] працевлаштована на підприємство. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд, дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, згідно з яким в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи:«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Оскільки позивач не отримала згоду відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон шляхом оформлення нотаріально посвідченої згоди, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу неповнолітньому сину позивача - [PERSON] , на тимчасовий виїзд за межі України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного, ст. ст.150, 154 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved