Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивач АТ Комерційний банк «Приватбанк» 20.08.2020 звернувся в Решетилівський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява обґрунтована тим, що 16.06.2006 між сторонами по справі укладено угоду, за умовами якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту. Позивач вказував, що відповідачем зобов`язання за договором не виконуються, станом на 30.06.2020 заборгованість складає 567323 грн, з яких: 7351,63 грн заборгованість за тілом кредиту, 555060,38 грн заборгованість по процентам, 4910,99 грн нарахована пеня. В поданій до суду позовній заяві позивач просив стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 16.06.2006 № б/н в розмірі 137354,50 грн та понесені позивачем судові витрати. Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 10.12.2020 справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості передано на розгляд Київському районному суду м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 31.12.2020 відкрито провадження в даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачем [PERSON] 26.01.2020 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 16.06.2006 між позивачем та відповідачем підписано лише анкету-заяву, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою відповідачу не надавалося, він їх не підписував, отже, Умови і Правила не можна розцінювати як частину договору. Також відповідач вказував, що відповідач не надав доказів на підтвердження отримання ним відповідної платіжної картки. Відповідач в поданому до суду відзиву на позовну заяву не погоджується з розрахунком заборгованості, вважає, що ним по рахунку було сплачено починаючи з 16.06.2006 37052,43 грн, що фактично перекриває як заборгованість по тілу кредиту, так і відсотки. Також вважає, що позов подано з пропуском строків позовної давності. В своєму відзиві на позовну заяву просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Одночасно [PERSON] просив суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. 26.01.2021 відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26.01.2021 відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи з повідомленням сторін в судовому засіданні. 02.02.2021 АТ КБ «Приватбанк» подано відповідь на відзив, де позивач зазначав, що між сторонами по справі виникли кредитні правовідносини, умови кредитного договору виконувалися, відповідач ознайомлений з Умовами кредитування, сплачував заборгованість, позовні вимоги просив суд задовольнити повністю. 11.02.2021 до суду надійшли уточнені позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк», де позивач зменшив розмір своїх позовних вимог та просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором від 16.06.2006 в розмірі 28622,79 грн. з яких 7351,63 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 21271,16 грн заборгованість за простроченими відсотками. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 16.06.2006 (а.с. 31) між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за\~законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На цю обставину звернула увагу Велика палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою\~статті 551 ЦК України\~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 16.06.2006 (а.с. 31) процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню (підтверджено даними виписки (а.с. 20-28) за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. В подальшому позивач зменшив розмір своїх позовних вимог. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на\~Тарифи банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи банку, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої\~статті 634 ЦК України\~за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (16.06.2006) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові\~від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні\~підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів та штрафні санкції за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 16.06.2006, укладеного між ПриватБанком та відповідачем [PERSON] , станом на 30.06.2020 (а.с. 6-19, 20-28), позивач обраховує заборгованість за тілом кредиту на суму 7351,63 грн, решта заборгованості безпідставно йому нарахована позивачем. Саме на зазначену суму заборгованості суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість в розмірі 7351 грн 63 коп. Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів та штрафні санкції за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Вимог про стягнення процентів за користування коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями\~625,\~1048 ЦК України\~позивач не пред`явив. Твердження відповідача про те, що позивачем не надано докази на підтвердження факту отримання кредитної картки не заслуговує на увагу. Матеріалами справи підтверджено ту обставину, що відповідачем було отримано кредитні кошти, відповідач повертав частково отримані кредитні кошти, а надана до суду виписка по рахунку є належним та допустимим доказом. Відповідач [PERSON] подавав до суду заяву, в якій просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної даності. Вирішуючи клопотання відповідача про застосування позовної давності при розгляді справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ч.1 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як встановлено судом, відповідно до кредитного договору №б/н від 16.06.2006 кінцевий термін повернення кредитних коштів відповідає строку дії картки. Як встановлено судом, відповідачем було отримано кредитну картку з терміном дії по серпень місяць 2017 року включно (а.с. 30). З позовом до суду позивач звернувся засобами поштового зв`язку, позовна заява надійшла до суду 20.08.2020, тобто, в межах трирічного строку позовної давності. Встановивши дані обставини, суд не вбачає правових підстав для застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної даності щодо стягнення суми заборгованості за тілом кредиту. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог (25,7 %), з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 540,21 грн (2102/100*25,7) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial