Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника, у вересні 2016 року звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації у зв'язку з несвоєчасної її виплати, просила суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період часу з вересня 2014 року по серпень 2016 року включно, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у відповідача працювала з вересня 1980 року, останнім часом з 1.09.1982 року завідуючою навчальної лабораторії. В квітні 2016 року з розмови зі своїм колишнім співробітником дізналася, що відповідач з жовтня 2014 року перереєструвався до м. Вінниця, де по теперішній час здійснює свою діяльність. З вересня 2014 року відповідач перестав виплачувати їй заробітну плату, при цьому ніхто її не повідомляв про звільнення і не направляв на її адресу відповідних наказів, не відсторонювалася вона і від роботи. Через проведення бойових дій в м. Донецьку була вимушена переїхати до м. Маріуполя та стала на облік, як внутрішньо переміщена особа, всі її звернення до відповідача щодо поновлення на роботі були проігноровані. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] неодноразово через свого представника уточнювала позовні вимоги, остаточно просила суд: визнати наказ №244-16\\К від 6.10.2014 року незаконним та скасувати; поновити її на посаді завідуючої навчальної лабораторії Донецького національного університету імені Василя Стуса з 6.10.2014 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 7.10.2014 року по день прийняття судом рішення у справі, заборгованість по заробітній платі у розмірі 3147,05 грн. та компенсацію моральної шкоди в сумі 5000 грн. Обґрунтовуючи уточнюючі позовні вимоги зазначила, що на виконання наказу Міністерства науки і освіти України №1084 від 30.09.2014 року, на початку жовтня 2014 року вона зареєструвалася на сайті https://donnu.gov.ua/, на якому написала заяву про своє бажання працювати в подальшому в університеті та не заперечує проти переїзду до м.Вінниця. Будь-якого повідомлення від відповідача не отримала. Вважає, що Наказ №1084 не є пропозицією відповідача переїхати працювати до іншої місцевості, а встановлює порядок реєстрації на сайті та покладає на керівництво відповідача обов'язок організувати перевід співробітників, чого відповідач відносно неї не виконав. Наявність запису в її трудовій книжці від 23.12.2014 року не є свідченням, що вона працює в університеті м. Донецьк по теперішній час, та не створює будь-яких правових наслідків. Вважає, що відповідач порушив процедуру її звільнення, отже звільнення є незаконним, її необхідно поновити на роботі. Згідно копії поточної виписки за контрактом, наданої ПАТ «Державний Експортно-імпортний банк України» та копій її розрахункових листів від 30.10.2016 року, заробітна плата за липень і січень 2014 року була виплачена 27.11.2014 року та 26.05.2015 року. За наведеними обставинами просила позов задовольнити. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час місце розгляду справи була повідомлена належним чином, бути присутньою під час судового розгляду справи не забажала, вимогу суду про обов'язковість її явки до суду з метою надання особистих пояснень не виконала, надала суду заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи за її відсутності, за участі її представника. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні послідовно наполягав на задоволені позову за обставинами, наведеними в позовній заяві. Представники відповідача Донецького національного університету імені Василя Стуса -Турченко Є.І., Шевчук К.Ю., які приймали участь у судовому розгляді справи в режимі відеоконференції з Вінницьким міським судом Вінницької області, позов не визнали, проти його задоволення заперечували, посилаючись на наступне. Позовні вимоги [PERSON], неодноразово уточнені, носять суперечливий характер стосовно часу її обізнаності про Наказ МОН України №1084 від 30.09.2014 року, отже, має місце неправдиве твердження позивача про реєстрацію на сайті https://donnu.gov.ua/. З червня 2014 року бойовики частково, поетапно захоплювали університет, а з 1.09.2014 року остаточно його захопили. До 30.09.2014 року Донецький національний університет здійснював статутну діяльність в м.Донецьку. Відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року №1084, враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на сході України та продовження збройного конфлікту на території міста Донецьк, з метою збереження життя та здоров'я громадян України, а також задля забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, Донецький національний університет був переведений для здійснення своєї діяльності до м. Вінниця. Відповідно до п. 3 вищевказаного Наказу було оголошено про те, що «Співробітникам, які мають бажання продовжити працювати у цьому Університеті, зареєструватися на сайті https://donnu.gov.ua/або ж повідомити керівництво будь-яким іншим способом про своє бажання працювати (навчатися) у цьому Університеті. Всі співробітники та студенти були сповіщені про переїзд університету всіляко можливими на той час способами, в тому числі телефонним зв'язком, шляхом приватних зустрічей, розміщенням певних оголошень на сайті www.donnu.edu.ua., підтвердженням наведеному є і звернення ректора від 28.09.2014 року, направлене на корпоративну пошту абсолютно всіх співробітників та студентів університету. Про те, що всі співробітники та студенти були повідомлені, свідчить той факт, що більшість з них переїхали до м. Вінниця. Станом на 6.10.2014 року зареєструвалися у якості співробітників університету та переїхали 832 особи. Позивачу, виходячи із тексту позовної заяви, було відомо про Наказ МОН України №1084, проте вона свідомо прийняла рішення працювати в захопленому терористами університету у м.Донецьк. Свідченням наведеному є: відсутність реєстрації на сайті https://donnu.gov.ua/; відсутність жодного особистого звернення до керівництва університету чи факультету; копія трудової книжки позивача, в якій під записом №14 від 23.12.2014 року зазначено «Работает по настоящее время», яка затверджена підписом спеціаліста [PERSON], що залишилась працювати в захопленому університеті; заява позивачки, як співробітника університету, від 16.02.2015 року до самопроголошеного ректора університету; наказ захопленого університету від 15.04.2016 року №92/05, розміщеного на інтернет сторінці http://donnu.ru/public/umu/%E2%84%96%2092, за яким [PERSON] є співробітником лабораторії. За наведеними обставинами, наказом відповідача від 6.10.2014 року за №244-К\\16 про звільнення позивача у зв'язку з відмовою від переведення за п.6 ст.36 КЗпП України, є законним, підстав для його скасування не вбачається, отже не існує підстав для поновлення позивача на роботі. У відповідача не існує перед позивачем заборгованості по заробітній платі, тому не існує підстав для її стягнення. Копії розрахункових листів позивача по заробітній платі від 31.10.2016 року, надані позивачем, ніким не завірені, вони відповідачем не видавались, установити їх дійсність не вбачається можливим, отже вони не є належними доказами у справі. Діями відповідача жодним чином позивачу не завдано будь-якої моральної шкоди. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належними та допустимими. Належними доказами ч.1 ст.58 ЦПК України визначає докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Частина 1 ст.60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що з вересня 1980 року [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з Донецьким національним університетом, останнім часом працювала на посаді - «завідуюча навчальної лабораторії». Наведена обставина визнана сторонами, за вимогами ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниці» (який є загальнодоступним), враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на сході України та продовження збройного конфлікту на території міста Донецька, з метою збереження життя та здоров'я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, не нижче від визначеної законом, Донецькому національному університету визначено проводити свою освітню діяльність на території м. Вінниці. Згідно п. 2 цього наказу, ректору Донецького національного університету України доручено забезпечити оперативне інформування співробітників і студентів Університету через веб-сайт Університету www.donnu.edu.ua з усіх питань, що стосуються організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками) тощо. Відповідно до п. 3 вказаного наказу було оголошено про те, що співробітники, аспіранти (докторанти) та студенти Донецького національного університету України, які мають бажання продовжити працювати (навчатися) у цьому Університеті (чи в системі освіти та науки України), повинні зареєструватися на сайті https://donnu.gov.ua/ (конфіденційність гарантована) або ж повідомити керівництво будь-яким іншим способом про своє бажання працювати (навчатися) у цьому Університеті. Крім того, відповідно до скрін-шота сторінки офіційного веб-сайту, 28.09.2014 року ректор університету направив на корпоративну пошту абсолютно всіх співробітників та студентів університету своє звернення про підтримку ним ініціатив Міністерства освіти та науки України про зміну юридичної адреси університету та відновлення його функціонування в м.Вінниця. Зміни щодо місця знаходження юридичної особи університету внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру. Підтвердженням належного сповіщення співробітників, аспірантів (докторантів), студентів, які зареєструвалися відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 на сайті https://donnu.gov.ua/, є дані довідки за №0772 від 21.11.2017 року, за якою станом на 6.10.2014 року 832 співробітника університету зареєструвались та переїхали працювати у м. Вінницю. Згідно із довідкою Донецького національного університету від 21.11.2016 року №208/01-13/18 у базі даних співробітників, аспірантів (докторантів), студентів, які зареєструвалися відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 на сайті https://donnu.gov.ua/ з метою повідомлення про своє бажання працювати (навчатися) в Донецькому національному університеті у м. Вінниці, відсутня інформація щодо реєстрації [PERSON] Наказом ректора Донецького національного університету від 6 жовтня 2014 року № 244-К/16 позивач був звільнений із посади завідувача навчальної лабораторії, підрозділ: Кафедра загальної фізики і дидактики фізики Донецького національного університету за п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із відмовою від переведення в іншу місцевість разом з університетом, на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниця». Наказом Міністерства освіти і науки України «Про присвоєння імені Донецькому національному університету» від 2.07.2016 року за №758 Донецькому національному університету присвоєне ім'я Василя Стуса. Відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені 4.10.2016 року. За умовами п. 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при вiдмовi працівника вiд продовження роботи зi зміненими iстотними умовами працi може бути визнане обґрунтованим, якщо змiна iстотних умов працi при провадженні роботи за тiєю ж спецiальнiстю, квалiфiкацiєю чи посадою викликана змiнами в органiзацiї виробництва i працi (рацiоналiзацiєю робочих мiсць, введенням нових форм організації працi, у тому числі перехiд на бригадну форму організації працi, i, навпаки, впровадженням передових методiв, технологiй тощо). Аналізуючи зміст позовних вимог, неодноразово уточнених, суд вважає, що позивачу ще до звільнення було відомо пронаказ Міністерства науки і освіти України №1084 від 30.09.2014 року та необхідність реєстрації на сайті, про що вона сама стверджує, але доказів такого звернення позивачем суду не надано. Звернення до університету [PERSON] від імені [PERSON] без відповідних повноважень, що мали місце 21.04.2015 року та направлення [PERSON] в жовтні 2016 року на електронну пошту [PERSON]<[INFO]> звернення до ректора університету від 12.01.2014 року, не самому ректорові, а [PERSON], про своє бажання працювати в університеті в м.Вінниця, коли ще ці події не настали, свідчать про намагання позивача переконати суд, що таке звернення мало місце, але з цього приводу надані документи не є належними доказами, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування. При вирішенні спірних правових відносин, суд враховує тільки інформацію, яка міститься в: копії трудової книжки позивача, в якій під записом №14 від 23.12.2014 року зазначено «Работает по настоящее время», затвердженому підписом спеціаліста [PERSON], що залишилась працювати в захопленому університеті; заяві позивача, як співробітника університету, від 16.02.2015 року до самопроголошеного ректора університету; наказі захопленого університету від 15.04.2016 року №92/05, розміщеному на інтернет сторінці http://donnu.ru/public/umu/%E2 %84%96%2092, за яким [PERSON] є співробітником лабораторії, яка у співвідношенні з встановленими у справі обставинами свідчить про те, що [PERSON]свідомо прийняла рішення працювати в захопленому університеті у м.Донецьку та не мала бажання працювати в університеті, що перемістився до м.Вінниця. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що матеріалами справи підтверджується переміщення Донецького національного університету до м.Вінниці відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниці», і вказана інформація є у загальному доступі, суд приходить до висновку про відсутність з боку відповідача порушень діючого законодавства України про працю при звільненні [PERSON] та про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як передбачено ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ст.117 ПЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до положень ст.273-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно банківської виписки ПАТ «Державний Експортно-імпортний банк України» від 18.08.2016 року по рахунку [PERSON], на рахунок позивачки дійсно була перерахована заробітна плата, заборгованості не вбачається.( а. с.64-65) На підтвердження нарахованої, але невиплаченої заробітної плати Донецьким національним університетом імені Василя Стуса, позивачем надані копії розрахунково-платіжних відомостей, заповнені 31 жовтня 2016 року, які не містять підпису посадової особи, відбитку печатки, тому не можуть бути визнані допустимими доказами. Крім того, суд зауважує, що станом на день формування розрахунково-платіжних відомостей, відповідач вже здійснював свою діяльність у м.Вінниця, тому зазначені відомості не могли бути видані відповідачем. Однак, сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата не виплачена. Проте, відповідно до постанови Правління НБУ від 23.07.2014 року № 436, починаючи з 24.07.2014 року запроваджено надзвичайний стан режиму банківської системи, а постановою НБУ № 466 від 06.08.2014 року призупинено у зв'язку з цим здійснення усіх видів операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. Отже за таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки не доведені позивачем належними доказами, а надані нею докази є недопустимими і такими, що не можуть бути взяті до уваги, як такі, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, внаслідок надзвичайної ситуації, що склалася та описана вище, суд не вбачає порушень діючого законодавства України про працю при звільненні [PERSON] з боку відповідача, а тому, з урахуванням наведеного, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. За вимогами ст.88 ЦПК України,судові витрати по справі по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed