Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

Позивач в лютому 2015 року звернувся до суду з даним позовом , посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Київської області від 28.10.2013 року стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності- фізичної особи [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 185 500 грн. та 74000 грн., всього - 259 500 грн. та судовий збір в розмірі 3 885 грн. Однак , 19.12.2013 року [PERSON] , на думку позивача , умисно та з метою невиконання вищезазначеного рішення суду , вчинила свідомі дії по відчуженню своєї приватної власності на іншу особу [PERSON] шляхом укладення 19.12.2013 року договору дарування земельної ділянки площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. № 1085. Позивач зазначає, що [PERSON] являється чоловіком [PERSON] та укладання договору дарування вказаної земельної ділянки свідчить про його фіктивність , оскільки дане майно підлягало б арешту органом виконавчої служби та подальшому його продажу для виконання рішення апеляційного суду Київської області. Отже, оскаржуваний правочин був укладений без наміру створення реальних правових наслідків для сторін договору, а лише з метою уникнення обов'язку повернення боргу позивачу. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 19.12.2013 року площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], уладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. , реєстрований № 1085 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить його задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечив проти позову, надавши свої письмові заперечення, в яких зазначає, що на момент укладання оспорюваного правочину [PERSON] не могла знати про остаточність рішення апеляційного суду , оскільки вважала, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та очікувала на рішення Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ. Крім того, зазначив, що [PERSON] отримав у дар дарунок, зареєстрував право власності, бере участь у впорядкуванні земельної ділянки та мав намір здійснити забудови даної ділянки. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] та треті особи в судове засідання не прибули, повідомлені належним чином , причини їх відсутності суду не відомі, приватний нотаріус надала суду лист про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи дійшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] була власником земельної ділянки площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданого Абрамівською сільською радою на підставі рішення Абрамівської сільської ради №24 02 сесії 06 скликання від 17.12.2010 року , виданого 01.11.2010 року (а.с.130). 19 грудня 2013 року [PERSON] подарувала вищевказану земельну ділянку [PERSON] Вказаний правочин посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. , реєстрований № 1085 (а.с.17). Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 28.10.2013 року стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності- фізичної особи [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 185 500 грн. та 74000 грн., всього - 259 500 грн. та судовий збір в розмірі 3 885 грн. 11.01.2014 року державним виконавцем Ліщенко Н.І. ДВС Васильківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу 259500 грн. (а.с.20). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В матеріалах справи відсутні докази щодо укладення правочину з метою уникнути звернення стягнення на дане нерухоме майно при виконанні рішення суду, оскільки на момент укладення правочину спору щодо спірного нерухомого майна не було, а наявність рішення суду про стягнення боргу не є підставою підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків. Договір дарування передбачає собою безоплатний договір. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, без наміру його виконання. Для визнання судом правочину фіктивним, ознака вчинення його лише для вигляду має бути з обох сторін правочину. Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2015 року вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] відповідно до договору дарування від 19.12.2015 року (а.с.145). Разом з тим, для визнання правочину фіктивним, ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Проте з боку позивача не було надано суду жодних беззаперечних та достовірних доказів щодо вчинення фіктивного правочину з обох його сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися. Пунктом № 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року роз»яснино, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Намір сторін спірного правочину підтверджується тим, що [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку за собою та прийняв її в дар. Твердження представника позивача про те, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки був укладений між відповідачами з метою ухилитися від виконання рішення суду , що свідчить про його фіктивність, є необґрунтованими, оскільки виконавче провадження по стягненню боргу відкрито після укладення договору дарування земельної ділянки. Враховуючи зазначене вище, позивач всупереч зазначених положень Закону не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, а відтак правові підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed