Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася із позовними вимогами до відповідачів, третіх осіб про усунення перешкод у володінні майном, шляхом виселення [PERSON], [PERSON] разом з малолітнім [PERSON] з квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, та зняттям з реєстраційного обліку [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] за зазначеною адресою. Відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов, який прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 09.12.2014 року, та просить визнати за нею та малолітньою дитиною [PERSON] право на проживання та користування квартирою № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, та просять їх вселити в дану квартиру. Позивач за первісним позовом свої вимоги обґрунтовує тим, що вона, являючись власником квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, на підставі свідоцтва про право власності від 23.11.2002 року, не має можливості належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки відповідачі в цьому їй чинять перешкоди. Так, зазначила, що відповідач [PERSON] у спірну квартиру вселилася по її згоді в 2002 році та з 08.10.2002 року зареєстрована в ній, як тимчасовий мешканець. В подальшому, у 2010 році в квартиру без реєстрації вселився її чоловік [PERSON], а в 2011 році, було зареєстровано їх малолітню дитину [PERSON] Однак після одруження [PERSON], між нею та відповідачами виникли неприязні відносини, часто виникають непорозуміння та сварки, відповідачами створюються їй перешкоди у повноцінному користуванні квартирою. Оскільки подальше спільне проживання в квартирі її, як власника не влаштовувало, вона неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] з проханням звільнити її разом із членами своєї сімї належну їй на праві власності квартиру, а 04.07.2012 року вона предявила відповідачам письмову вимогу про необхідність звільнення відповідачами квартири в термін до 26.07.2012 року. Однак відповідачі відмовляються у добровільному порядку виселятися із квартири та зніматися із реєстрації, стали породжувати судові спори з приводу оскарження її права власності на квартиру, які визнані в судовому порядку безпідставними, продовжують чинити перешкоди у користуванні та розпоряджанні її власністю. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задоволити. Відповідач [PERSON] зустрічний позов мотивує тим, що з часу свого народження у 1987 році по даний час постійним місцем її проживання є квартира № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники. Вказана квартира була надана її бабці, матері та дядькові для проживання на підставі ордеру у 1975 року. З цього часу вони проживали в квартирі однією сімєю. Після одруження в 2010 році, в квартирі вона стала проживати разом із чоловіком, а з 2011 року разом із малолітнім сином. А тому, як член сімї основного наймача її матері, а також бабці [PERSON], має право на проживання в даній квартирі. Зазначила, що дійсно власником квартири являється її бабця [PERSON], яка кватиру приватизувала без її відома в 2002 році, попередньо знявши її з реєстрації за вказаною адресою, а згодом зареєструвавши як тимчасового мешканця. Однак вважає, що правовий режим проживання в квартирі, як тимчасового мешканця на неї та її малолітню дитину не поширюється, оскільки вона являється членом сімї [PERSON], в квартиру поселилася з її згоди, постійно проживає в квартирі та веде спільне господарство, несучи витрати по утриманню квартири, і факт припинення сімейних відносин із [PERSON] не може бути підставою для втрати нею права на користування спірною квартирою. А тому просить зустрічний позов задоволити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали первісний позов, зустрічний позов заперечили, з аналогічних підстав викладених у своїй позовній заяві, додатково суду пояснили, що дійсно квартиру № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники позивач отримала для проживання разом із членами своєї сімї у 1975 році. У вказаній квартирі деякий час проживала її донька до моменту виїзду за кордон. Крім цього, після народження онуки [PERSON], її донька прописала в квартирі, де вона була зареєстрована до 2002 року. Однак, постійно онука у неї не проживала, інколи проживала за місцем проживання свого батька, членом її сімї ніколи не являлася, а тому була з її згоди зареєстрована у 2002 році, як тимчасовий мешканець. На даний час відсутня згода позивача, як власника майна на проживання та користування відповідачами житловою квартирою, а відтак вважають первісний позов підставним, а у задоволенні зустрічного просять відмовити. Відповідач [PERSON], її представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали зустрічний позов, первісний позов заперечили, вважають, що позивач безпідставно покликається на ту обставину, що [PERSON] та її малолітній син є тимчасовими мешканцями квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, оскільки [PERSON] у вказаній квартирі проживала та була зареєстрована з народження, як член сімї основного квартиронаймача, увесь час проживала із позивачем однією сімєю, вели спільне господарство. А відтак, факт припинення сімейних відносин після її одруження з [PERSON], в силу положень ст.156 ЖК України не позбавляє її права на користування займаним житловим приміщенням. Таке можливо лише у випадку її вибуття на постійне місце проживання в інше житлове приміщення, або відсутності в жилому приміщенні без поважних причин понад строк 6 місяців. Крім цього вважають, що сам факт реєстрації [PERSON] в спірній квартирі в якості тимчасового мешканця є неправомірним, оскільки ні вона, ні її матір на це своєї згоди не давали, з народження [PERSON] була прописана, а згодом зареєстрована в квартирі на загальних підставах, а тому вони оскаржують у Львівському окружному адміністративному суді дії Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області з приводу неправомірної реєстрації [PERSON], та її малолітньої дитини, як тимчасових мешканців. У звязку з наведеним, вважають підставними свої вимоги про визнання за [PERSON] та її малолітньою дитиною право на проживання та користування спірною квартирою. Крім цього, вказали, що на даний час [PERSON] змінила замки в квартирі та не дає їм можливості користуватися житлом, а вони мають право на користування квартирою, просять задоволити позовні вимоги в частині їх вселення в спірну квартиру. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 04.03.2015 року позовні вимоги в частині себе визнав, пояснив, що дійсно в квартирі № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники він проживав з 2008 року до зими 2014 року, як чоловік [PERSON] зі згоди власника квартири [PERSON] Після вимоги [PERSON], він звільнив квартиру та став лише провідувати свою сімю у квартирі. Визнав, що на даний час правових підстав для користування та проживання в квартирі у нього немає. В останні судові засідання відповідач [PERSON] не зявлявся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справ у його відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні у вирішенні спору поклався на розсуд суду, в частині первісних позовних вимог, що стосуються малолітньої дитини заперечив та пояснив, що обовязок забезпечити місце проживання малолітньої дитини покладається на її батьків, а відтак, якщо судом буде визнано незаконним проживання її батьків у спірній квартирі, дитина підлягає виселенню із житла разом з батьками. В той же час зазначив, що інспектором відділу у справах дітей встановлено, що з жовтня 2014 року малолітня дитина [PERSON] в спірній квартирі не проживає, її місце проживання на даний час органу опіки та піклування не відоме. Третя особа Личаківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд первісний позов [PERSON] задовольняє, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовляє з наступних підстав. Як вбачається із Свідоцтва про право власності на квартиру від 23.11.2002 року (т.1 а.с.4), власником квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники є [PERSON] Судом встановлено, що окрім власника [PERSON], в квартирі № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, на час подачі первісного позову проживали відповідач [PERSON], з її малолітнім сином [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.6) та чоловіком [PERSON] Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 11.04.2012 року № 319, в квартирі № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники зареєстровані: власник [PERSON]Т з 1975 року, тимчасовий мешканець [PERSON] з 2002 року та син тимчасового мешканця [PERSON], [INFO] з 10.04.2012 року. Позивач, за первісним позовом, вважаючи порушеним право на користування та розпоряджання своїм майном, просить виселити відповідачів із належно їй на праві власності квартири, як тимчасових мешканців, згоди на проживання яких на даний час вона не дає. В той же час відповідач [PERSON] вважає, що володіє правом проживання в квартирі, як член сімї власника квартири. Відповідно до закріплених конституційних гарантій на житло у ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Одночасно, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічно, положеннями ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В той же час, суд враховує, що оскільки між сторонами виник спір з приводу правомірності проживання відповідачів у спірній квартирі, тому такі правовідносини повинні регулюватися нормами житлового права, зокрема положенням Житлового кодексу України, що є спеціальним законодавчим актом в даній галузі права. Так, відповідно до ст.98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Відповідно до ч.2 ст.98 ЖК України вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Аналогічні вимоги містить ст.818 ЦК України, яка визначає, що наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. Таким чином, суд приходить до висновку, що правовий статус тимчасових мешканців відрізняється тим, що тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом і зобов'язані звільнити житло в добровільному порядку на першу вимогу наймодавця, в даному випадку власника квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники. У разі відмови вони підлягають виселенню у судовому порядку без надання іншого житла. Крім того, згідно з положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. В ході судового розгляду, судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються довідкою з місця проживання про склад сімї та прописку (а.с.6), що відповідачі [PERSON], разом з малолітньою дитиною [PERSON], її чоловіком [PERSON] проживали в квартирі № 64 будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, як тимчасові мешканці, зі згоди наймодавця власника квартири [PERSON] Аналогічно, відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], яким вона оспорювала право приватизації [PERSON] квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, у своєму рішенні від 12.09.2013 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28.01.2014 року, Личаківський районний суд м.Львова виходив з того, що [PERSON] не проживала у спірній квартирі постійно, не являлася членом сімї наймача, та права на приватизацію у ній не набула, оскільки маючи статус тимчасового мешканця не проживала із основним квартиронаймачем однією сімєю. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, суд вважає доведеним та таким, що не підлягає спростуванню в даному цивільному процесі факт проживання відповідача [PERSON], а відтак її малолітньої дитини та чоловіка, у спірній квартирі в якості тимчасових мешканців без набуття самостійного права користування житлом, та обовязком звільнити житло в добровільному порядку на першу вимогу наймодавця. При цьому, не заслуговують на увагу покликання відповідача [PERSON] на ту обставину, що вона на даний час оскаржує в судовому порядку дії Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області з приводу неправомірної її реєстрації в спірній квартиру в якості тимчасових мешканців її та її малолітньої дитини, оскільки вказані обставини щодо особи відповідача встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що власник квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, позивач [PERSON], являючись наймодавцем, на даний час не дає своєї згоди на проживання в квартирі тимчасових мешканців, відповідачі у добровільному порядку відмовляються виконати законну вимогу наймодавця, а відтак первісний позов підлягає задоволенню шляхом виселення відповідачів у примусовому порядку із зняттям з реєстрації у вказаній квартирі через Личаківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області. При цьому суд визначає, що оскільки відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення особи права на користування житловим приміщенням, з врахуванням положень ст.14 ЦПК України, таке рішення суду є обовязковим для виконання Личаківським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області. Одночасно, задовольняючи первісний позов, суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову з таких мотивів. Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, зокрема, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідач [PERSON], вважаючи себе членом сімї позивача [PERSON] просить суд визнати за нею право на користування квартирою № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники та вселити її у квартиру, однак жодними належними та допустимим доказами факту перебування у сімейних відносинах з власником квартири, в розумінні житлового законодавства, перед судом не довела, як і не довела факту постійного проживання в квартирі з власником та ведення спільного господарства. В той же час, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є онукою власника квартири [PERSON], з жовтня 2002 року зареєстрована в квартирі, як тимчасовий мешканець. При цьому, 17.04.2010 року відповідачем [PERSON] створено власну сімю, шляхом укладення шлюбу з [PERSON] (т.1 а.с.115), у якій 27.06.2011 року народилася малолітня дитина [PERSON] (т.1 а.с.114). Як пояснила в судовому засіданні позивач [PERSON], дійсно після реєстрації шлюбу сімя відповідачів з її згоди тимчасово проживала у її квартирі, однак спільного господарства разом не вели, участі в утриманні квартири та здійсненні ремонту відповідачі не брали, а після погіршення стосунків, вона стала вимагати звільнити займану відповідачами квартиру. Однак, відповідач вказані обставини жодними доказами не спростувала, як і не представила доказів того, що постійно проживала в квартирі разом з [PERSON] однією сімєю та вела спільне господарство. Натомість, як уже встановлено судом раніше, проживала в квартирі в статусі тимчасового мешканця. Крім цього, не заслуговують на увагу покликання відповідача [PERSON] і на ту обставину, що у вказаній квартирі вона проживала з народження разом із матірю, яка мала статус основного квартиронаймача, і також була зареєстрована в квартирі в якості основного квартиронаймача, оскільки як вбачається із рішення місцевого суду Личаківського району м.Львова від 22.05.2002 року (т.2 а.с.19), матір відповідача [PERSON] [PERSON], була визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники, сама відповідач у 2002 році була знята з реєстрації та в жовтні 2002 року зареєстрована в якості тимчасового мешканця, а рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12.09.2013 року встановлено відсутність права у відповідача [PERSON] на участь у приватизації квартири № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники. За таких обставин, оскільки відповідач [PERSON], в розумінні положень ст.64 ЖК України, не являється членом сімї власника квартири [PERSON], і не довела перед судом належними та допустимими доказами факту постійного проживання однією сімєю з [PERSON] у спірній квартирі та ведення спільного господарства, а в ході судового розгляду встановлений беззаперечний факт проживання відповідача у цій квартирі в статусі тимчасового мешканця, тому суд приходить до переконання про безпідставність зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права користування квартирою № 64 в будинку № 2 на вул.Кільцевій в м.Львів-Винники та вселення у вказану квартиру, як члена сімї власника квартири. А відтак в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вважає, що у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, документально підтверджені судові витрати, що понесені позивачем за первісним позовом у даній справі, слід покласти на відповідачів.

Outcome: dismissed