Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом про зміну визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23.02.2018року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зміну визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Обґрунтовуючи свої вимог позивач зазначає, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 11.02.2011року. Від шлюбу мають спільну дитину, доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 02.04.2012 року було визначене місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за місцем проживання батька дитини [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Деякий час після ухвалення такого рішення суду, проживала разом з відповідачем та їх спільною неповнолітньою дитиною. Після вирішення житлових питань, 02.04.2017 року позивач разом з донькою [PERSON] переїхала проживати за місцем своєї реєстрації до міста Києва за адресою: [ADDRESS], де проживає і по сьогоднішній день. Відповідач при цьому не чинив будь-яких перешкод та не вчиняв будь-яких дій відносно виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини разом із ним, оскільки це відповідало його волі та домовленості із позивачем. Позивач вважає, що проживання їх спільної дитини разом із нею в повному обсязі буде відповідати інтересам дитини. Крім цього, це відповідає і бажанню дитини. У зв»язку з вищевикладеним позивач просить суд змінити визначення за рішенням Ананьївського районного суду Одеської області по справі №491/115/16-ц місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] із батьком [PERSON], [INFO] та визначити місце проживання [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача [PERSON], [INFO] (ІПН [NUMBER]) на користь позивача [PERSON], [INFO] (ІПН [NUMBER]) аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі ? частина від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які міститься в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 11.09.2018 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просять суд задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення відповідачу судової повісти. Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Представник Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, але надав висновок №102/02/31-6243 від 10.07.2018р., в якому зазначив, що вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON], просили розглядати справу у відсутності представника Служби, позовні вимоги підтримують. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення позивача, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 11.02.2011 року по 18.03.2016 року, що підтверджено рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 18.03.2016 року, яким вирішено питання про розірвання шлюбу. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 1221. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 02.04.2012 року було визначене місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за місцем проживання батька дитини [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. 02.04.2017 року позивач [PERSON] разом з донькою [PERSON] переїхала проживати за місцем своєї реєстрації до міста Києва за адресою: [ADDRESS], де проживає і по сьогоднішній день. Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації винесено висновок №102/02/31-6243 від 10.07.2018р., в якому зазначив, що вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON], на підставі одноголосного рішення комісії з питань захисту прав дитини. Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із ст. 161 Сімейного Кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Судом враховується, що дитина на даний момент проживає, проживала разом з матір'ю, а також можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи, стабільний заробіток, не має шкідливих звичок. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити її інтересам, в ході розгляду справи не здобуто. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання [PERSON] разом з матір'ю [PERSON]. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. До того ж, у відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, як відповідач так і позивач повинні утримувати свою дитину. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, з огляду на те, що відповідач відомості про офіційний дохід не надав, але як батько зобов'язаний утримувати доньку, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення аліментів у розмірі ? частина від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню. Підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved