Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2020 року звернувся до суду із позовом до держави України в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь моральну шкоду у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, завданої внаслідок неправомірних дій та бездіяльністю Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області та Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що в провадженні Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120171703000001088 від 13.10.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України. Позивач неодноразово направляв ряд звернень (близько трьохсот) до різних установ (Президенту України, Кабінету Міністрів України, Верховній Раді України, Національному антикорупційному бюро України, Генеральній прокуратурі України, Уповноваженому Верховної Ради з прав людини, Національній поліції України, Міністерству внутрішніх справ України, Народним депутатам України та іншим) з метою виключно застосування своїх повноважень, направлених на забезпечення повного, швидкого й неупередженого досудового розслідування кримінального провадження №120171703000001088 від 13.10.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України, адже з моменту порушення вказаного провадження минуло практично три роки. Однак, належних заходів реагування на його звернення станом на 09.06.2020 року не здійснюється. У зв`язку з відсутністю відповідного належного контролю зі сторони Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області та протиправної бездіяльності заступника начальника ПРВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області [PERSON] було винесено незаконну постанову про закриття кримінального провадження №120171703000001088 від 13.10.2017 року. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 17.12.2019 року скасовано постанову заступника начальника ПРВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області [PERSON] від 24.10.2019 року про закриття кримінального провадження №120171703000001088 від 13.10.2017 року за ст.366-1 КК України. В свою чергу Полтавською місцевою прокуратурою Полтавської області внаслідок бездіяльності та відсутності належного процесуального керівництва було допущено вчинення протиправних дій заступника начальника ПРВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області [PERSON], виражених у незаконному винесенні постанови про закриття кримінального провадження та не проведення об`єктивного, всебічного досудового розслідування кримінального провадження №120171703000001088 від 13.10.2017 року, порушеного за ознаками злочину, передбаченого ст.366-1 КК України, а саме: слідчим всупереч ст.ст.91,92 КПК України не проведено всіх необхідних слідчих дій, спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження; не допитано [PERSON] ; не встановлено майновий стан [PERSON] ; не проведено тимчасових доступів на наявність фінансових зобов`язань [PERSON] ; не проведено тимчасових доступів до електронних гаманців. Вказаний факт є очевидним та встановленим ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 17.12.2019 року, що не потребує доказування. Станом на 09.06.2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120171703000001088 від 13.10.2017 року, порушеного за ознаками злочину, передбаченого ст.366-1 КК України, слідчим не складено та прокурором не затверджено, не врученому підозрюваному [PERSON] , справа до суду не направлена. [PERSON] прохав через Державну установу «Урядовий контактний центр» в межах повноважень вирішити питання про надання йому компенсації в розмірі 1000000 гривень за неякісне досудове розслідування, допущення порушення розумних строків досудового розслідування, винесення незаконної постанови про закриття провадження, з урахуванням позиції Великої палати Верховного Суду (справа №916/1423/17). Внаслідок незаконних дій працівника РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області [PERSON] та працівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області [PERSON] позивач був вимушений відстоювати у судових засіданнях свої порушені права та інтереси, направляти велику кількість звернень та листів, а відтак позивачу завдано моральних збитків на суму 1000000 гривень. Моральні збитки полягають у стресах, моральних стражданнях та психоемоційних навантаженнях від протиправної системної бездіяльності Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області та працівника Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, що встановлено рішенням суду та не потребує додаткового доказування. Ухвалою суду від 15.06.2020 року було відкрито провадження за даною позовною заявою за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю учасника процесу (а.с.37-42). Відповідач - Полтавська місцева прокуратура Полтавської області подав до суду письмові заперечення, в якому вказав, що [PERSON] не є потерпілим відповідно до вимог КПК України у вказаному кримінальному провадженні, а виступає в якості заявника. Жодного факту про протиправну поведінку щодо нього або членів його сім`ї та близьких родичів під час досудового розслідування даного провадження не встановлено. В діях [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, враховуючи те, що [PERSON] і мав би подати до декларації боргові зобов`язання перед [PERSON] та [PERSON] , проте їх сума (259600 грн.) не є достатньою для настання кримінальної відповідальності. З 14.02.2020 року кримінальне провадження №120171703000001088 було приєднано до матеріалів кримінального провадження №12015170300001109 від 08.08.2015 року. В Октябрському районному суді м.Полтави в рамках об`єднаного кримінального провадження №12015170300001109 розглядалась позовна заява [PERSON] до держави України в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20.03.2018 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 10000 гривень. Позивач не повідомив суду вищевказану обов`язкову обставину (а.с.44-49). Відповідач - Полтавська місцева прокуратура Полтавської області подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому вказав аналогічні обставини, викладені в запереченнях (а.с.72-76). В додаткових запереченнях відповідач Полтавська місцева прокуратура Полтавської області зазначив, що Полтавська місцева прокуратура не має відповідну процесуальну правоздатність, оскільки не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Прокуратури Полтавської області без права юридичної особи. Оскільки, кримінальне провадження було об`єднано, позивач не вправі подавати будь-які процесуальні заяви та скарги до суду та досудового органу в рамках неіснуючого провадження. Про зазначене об`єднання [PERSON] було відомо на час подання скарги до суду. Ухвалою суду від 15.07.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, в надісланих клопотаннях просив справу розглядати у його відсутність з підтриманням вимог позову. Представники відповідачів: Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області просив розглядати справу без його участі, в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі даних і доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що у провадженні Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області перебували матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120171703000001088 від 13.10.2017 року за ст.366-1 КК України. А саме, порушене за заявою [PERSON] про те, що депутат Микільської сільської ради Полтавського району Погрібний М.В. вніс недостовірні відомості до декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік. 18.10.2018 року прокурором Полтавської місцевої прокуратури дане кримінальне провадження об`єднано з кримінальним провадженням №12018170300000501 від 03.05.2018 року, внесеним до ЄРДР за заявою [PERSON] за фактом подання [PERSON] недостовірних відомостей до електронної декларації за 2017 рік за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України. З 14.02.2020 року кримінальне провадження №120171703000001088 було приєднано до матеріалів кримінального провадження №12015170300001109 від 08.08.2015 року. В Октябрському районному суді м.Полтави в рамках об`єднаного кримінального провадження №12015170300001109 розглядалась позовна заява [PERSON] до держави України в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20.03.2018 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 10000 гривень. Постановою заступника начальника ПРВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області [PERSON] від 24.10.2019 року закрито кримінальне провадження №120171703000001088 від 13.10.2017 року за ст.366-1 КК України. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 17.12.2019 року скасовано постанову заступника начальника ПРВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області [PERSON] від 24.10.2019 року про закриття кримінального провадження №120171703000001088 від 13.10.2017 року за ст.366-1 КК України (а.с.20). Згідно ухвали суду від 17.12.2019 року, перевірка проведена неповно, всупереч ст.ст.91,92 КПК України не проведено всіх необхідних слідчих дій, спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження; не допитано [PERSON] ; не встановлено майновий стан [PERSON] ; не проведено тимчасових доступів на наявність фінансових зобов`язань [PERSON] ; не проведено тимчасових доступів до електронних гаманців. Як на підстави позову позивач посилається на те, що Полтавською місцевою прокуратурою Полтавської області внаслідок бездіяльності та відсутності належного процесуального керівництва було допущено вчинення протиправних дій заступника начальника ПРВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області [PERSON], виражених у незаконному винесенні постанови про закриття кримінального провадження та не проведення об`єктивного, всебічного досудового розслідування кримінального провадження №120171703000001088 від 13.10.2017 року, порушеного за ознаками злочину, передбаченого ст.366-1 КК України. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з недоведеності позивачем завдання йому моральної шкоди лише за фактом скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, з огляду на таке. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам Закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування та задоволення слідчим суддею таких скарг, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Зокрема, сам по собі факт скасування слідчим суддею за скаргою позивача постанов слідчого, винесених при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні, беззаперечно не свідчить про завдання моральної шкоди позивачу та її розмір. Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). До аналогічних висновків щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 квітня 2020 року у справі № 227/4408/19, від 25 березня 2020 року у справі № 752/6964/17-ц, від 25 березня 2020 року у справі №638/12794/16-ц. Суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених ним душевних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими, а також не зазначено з яких саме міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 1000000 гривень. З огляду на зазначене, необґрунтованими є посилання [PERSON] на те, що сам факт скасування постанови про закриття кримінального провадження, його чисельні звернення (близько трьохсот) до різних установ є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. Що стосується посилань позивача на затягування процесу досудового розслідування суд зазначає наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Поняття «розумного строку» надано ч. 1 ст. 28 КПК України. Частиною 2 ст.28 КПК України визначено, що проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Таким чином, доводи позивача в частині тривалого розслідування кримінальної справи, повинні розглядатися у відповідності до положень кримінально-процесуального законодавства. Відповідний порядок щодо оскарження рішень слідчого, прокурора в ході досудового розслідування встановлено главою 26 КПК України. Слід зазначити, що позивач вправі реалізувати своє право та звернутися з клопотаннями про встановлення строку для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженню. Позивач посилається на окремі правові позиції Верховного суду України, викладені у постановах від 28.01.2015 року по справі №6-228цс14, від 21.09.2016 року по справі №6-933цс16, від 25.05.2016 року по справі №6-440цс16, в рішенні Великої палати Верховного Суду по справі №916/1423/17. Проте, їх зміст не свідчить про можливість застосування відповідних висновків у цій справі, оскільки вони стосуються питання відшкодування моральної шкоди в інших правовідносинах, за неоднакових обставин, в тому числі таких аспектів як доведеності чи недоведеності факту завдання моральної шкоди. Також, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що він звертався з приводу порушень його прав у близько 300 інстанцій, оскільки в матеріалах відсутні дані про такі звернення про порушення процесуальних прав [PERSON] у зазначеному кримінальному провадженні. Посилання відповідача на неможливість повторного звернення позивача у цьому кримінальному провадженні з позовом до суду є не обґрунтованими, оскільки звернувся до суду [PERSON] за іншими обставинами кримінального провадження, ніж ті по яким судом вже приймалося рішення про стягнення шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, наявність незаконної дії чи бездіяльності відповідачів, у чому саме полягають незаконні дії відповідачів, не підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого він виходить в оцінці заподіяння йому шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів і шкодою, тому суд відмовляє у задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю таких вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed