Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], та позивач [PERSON], який подав позов в межах первісної позовної заяви, остаточно уточнивши позовні вимоги, ставлять питання про визнання недійсним іпотечного договору від 09 липня 2007 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] та ПАТ [PERSON] [PERSON], зареєстрований приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 1525; зобовязати приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону щодо відчуження нерухомого майна, та визнати факт відсутності зобовязання в розумінні ст. 509 ЦК України. Позивачі вважають, що іпотечний договір, який стосується житлових прав неповнолітньої дитини, всупереч вимогам чинного законодавства, ч. 1 ст. 224 ЦК України, було укладено без дозволу органу опіки та піклування в порушення прав дитини [PERSON] [PERSON], визначених ст. ст. 3, 9, 21, 32, 41, 47, 48, 68 Конституцією України, ч. 1 ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 16, ст. 27 Конвенції «Про права дитини» схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року № 789-Х11 (а.с.2-9 том 1, 22-29 том 1, 159-162 том 2). В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та прокурор позов підтримали в повному обсязі. Представник ПАТ [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував та зазначив, що іпотекодавцями за договором іпотеки від 09 лютого 2007 року за реєстр. № 1525 є дві особи: [PERSON] та [PERSON]. За загальним правилом ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Проте згода співвласників є необхідною лише для здійснення права володіння та користування спільним майном. Відповідно до вимог ст. 362 ЦКУ співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. З урахуванням вказаних вимог закону співвласниками за взаємною згодою було укладено оскаржуваний договір іпотеки. [PERSON] не мав обмежень у правомочності розпоряджатися своєю часткою в майні, а норма ч. 6 ст. 203 ЦК не передбачає можливості її застосування до правочинів родичів, лише до батьків. Що ж стосується [PERSON], то [PERSON] вказує, то пунктом 2.1.1. укладеного договору іпотеки визначено, що іпотекодавці гарантують, що права малолітніх і неповнолітніх дітей у зв'язку з укладенням договору іпотеки не порушуються, а відповідно [PERSON], на момент укладення оскаржуваного договору своїм підписом підтвердила, що права малолітніх дітей у зв'язку з передачею квартири в іпотеку не порушуються. Жодних документів про наявність та реєстрацію дітей за адресою знаходження іпотечного майна ні банку, ні нотаріусу [PERSON] не надавалось. При оформленні кредиту [PERSON] заповнювала анкету поручителя, в п. 9 якої вона зазначила, що вона не має неповнолітніх дітей. Також до нотаріуса і до банку було подано довідку ТОВ «Сумикомунтранс» від 06 червня 2007 року, в якій не було зазначено про наявність неповнолітніх дітей, проживаючих за місцезнаходженням предмету іпотеки. Отже на ча укладення договору іпотеки не були відомі підстави для отримання згоди органу опіки та піклування, а тому [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю (а.с.192-196 том 2). Представник третьої особи: приватного нотаріуса [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував. Надав суду письмові пояснення на позов , в яких зазначив, що з наданих іпотекодавцями документів не вбачався факт належності малолітній дитині права власності або користування квартирою, що передавалася іпотекодавцями в іпотеку. Крім того, ні мати малолітньої дитини [PERSON], ні співвласник цієї квартири [PERSON] при подачі документів та при укладенні договору не надали повну інформацію стосовно осіб, які мали право користування житлом, що передавалося в іпотеку, про що свідчать їх гарантії, зазначені в п. 2.1.1. іпотечного договору, про те, що права малолітніх та неповнолітніх дітей у зв'язку з укладенням цього договору не порушуються. Крім того, на примірнику договору і [PERSON], і [PERSON] власноручно написали, що зміст договору кожному з них зрозумілий. Як вбачається з анкети поручителя, що надавалася особисто [PERSON], вона зазначила, що неповнолітніх дітей та інших утриманців вона не має (п. 9 анкети), тобто приховала факт наявності в неї малолітніх/неповнолітніх дітей. Тому посилання позивача на те, що відповідач зобов'язаний був витребувати дозвіл органу опіки та піклування при укладенні іпотечного договору, є безпідставним. Не могла його витребувати і нотаріус, оскільки з наданих документів право користування житлом малолітньої дитини не вбачалося (а.с.180-184 том №2). Представник третьої особи: служби у справах дітей Сумської міської ради в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, при розгляді справи покладається на розсуд суду (а.с. 201-202). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]», яке в подальшому стало іменуватися як ПАТ «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/9809/82/75292, згідно якого банк надав позичальнику 30 000 доларів США під 3,5 % річних строком до 06 липня 2017 року. 03 липня 2007 року між Банком та [PERSON], між Банком та [PERSON] на забезпечення зазначеного вище майбутнього зобовязання укладено договори поруки № п/75292/1 та №П/75292. 09 липня 2007 року між банком та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні в якості забезпечення зобовязань [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором перед банком передали в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.39-40). Рішенням суду від 22.02.2013 року у справі № 1805/10996/2012 провадження № 2/591/207/13 за позовом [PERSON], [PERSON] до ПАТ «[PERSON] [PERSON]», треті особи: [PERSON], служба у справах дітей Сумської міської ради, приватний нотаріус [PERSON], про визнання правочину недійсним, було встановлено, що на час посвідчення правочину приватний нотаріус керувалася інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.3004 № 20/5, із змінами і доповненнями, та при посвідченні оспорюваного договору діяла відповідно до вимог законодавства (а.с.11-12 том 1). Згідно пункту 40 Інструкції, в разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряв наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Малолітній [PERSON] [PERSON] [INFO] не був стороною іпотечного договору. Матеріали справи свідчать про те, що на час укладення договору іпотеки, тобто на 09 липня 2007 року [PERSON] [PERSON] було 6 років. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків,(усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. З матеріалів справи вбачається, що будь-якого іншого житла, у якому [PERSON] могла постійно чи тимчасово проживати із малолітнім сином [PERSON], немає. Із наданої копії паспорту на імя [PERSON] [PERSON], довідки ТОВ Сумижитло СМР, зазначене місце його реєстрації [ADDRESS]. Вказана адреса є місцем проживання [PERSON] [PERSON] з моменту народження, на момент укладення спірного договору іпотеки і є адресою проживання на даний час (а.с. 80, 145, 149 том 1). В той же час, судом встановлено, що 03.07.2007 року під час укладення договору [PERSON] в анкеті поручителя зазначила, що вона не має неповнолітніх дітей та інших утриманців, і дані відомості [PERSON] свідомо надала Банку, поставивши свій підпис (а.с.37 том 1). Крім того, в довідці ТОВ «Сумикомунтранс» від 06.06.2007 року, яка була подана до Банку на час укладення кредитного договору між Банком та [PERSON] та іпотечного договору між Банком та [PERSON], [PERSON], не було зазначено про наявність неповнолітніх дітей, проживаючих за місцезнаходженням предмету іпотеки, а зазначено лише про основного наймача [PERSON] та піднаймача [PERSON] (а.с.38). Посилання позивача [PERSON] на те, що і анкета і довідка є підробленими, не підтверджено в суді жодними належними та допустимими доказами, і взагалі будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції позивачем не надано. Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягала, що під час укладення іпотечного договору вона повідомляла і Банку і нотаріусу інформацію про проживання малолітньої дитини в квартирі, що передавалась в іпотеку, однак будь-яких доказів цьому позивачем не надано. Водночас позивач не спростувала того, що вона свідомо вказала а анкеті інформацію про відсутність у неї неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що на час розгляду справи на квартиру, що перебуває в іпотеці, стягнення не звернуто, квартира не реалізована, позивач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] продовжують проживати у вказаному житлі. Відповідно до ст.16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 вересня 1991 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 27 Конвенції про права дитини держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави - учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 3 ст. 17 цього Закону, в тому числі в редакції, що діяла на час укладення іпотечного договору, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно із ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст.12 Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законної інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, прав власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законної інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.\~\~\~\~\~\~\~\~ Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.\~\~ Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Як вбачаться з правових висновків, що містяться у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 30 вересні 2015 року № 6-384цс15, а також у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16 (по даній конкретній справі), при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом\~\~іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) зясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.\~\~\~\~ Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.\~\~ Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, постановлений у даній цивільній справі (а.с.127-132).\~ Судом встановлено, що іпотекодавець [PERSON], укладаючи договір іпотеки, надала неправдиві відомості про те, що в спірній квартирі неповнолітні діти не зареєстровані, позивач вказала на відсутність у неї неповнолітніх дітей та інших утриманців, на день розгляду справи судом банк не проводив звернення стягнення на спірну квартиру, в звязку чим відсутнє порушення права неповнолітньої особи на проживання в квартирі внаслідок укладення цього договору.\~\~ Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed