Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі- АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 24.07.2010 року в розмірі 19678,06 грн., яка виникла через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, а саме: 9462,82 грн. - заборгованість за кредитом; 8002,00 грн. - заборгованість по відсотками за користування кредитом; 800,00 - заборгованість з пені, а також штрафи: відповідно до п. 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 913,24 грн. - штраф (процентна складова). В судовому засіданні представник позивача Романовський Д.С наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в позові та у відзиві на позов. В обґрунтування останнього зазначено, що [PERSON] згідно кредитного договору № б/н від 24.07.2010 р. отримала кредитні картки, остання з яких мала термін дії до останнього дня 08.2017 р. Відповідач підписавши заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, погодилася з ними, тобто сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач знімала кошти, частково сплачувала заборгованість за договором, та знову знімала кредитні кошти. Вказаний розрахунок не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не проводились. В розрахунку заборгованості в колонці під назвою «сума комісії та пені» фактично зазначено лише пеню, оскільки нарахування комісії умовами кредитного договору не передбачено. Користуючись коштами відповідачу було добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо незнання тарифів, умов та правил, не відповідають дійсним обставинам справи. Повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено 15.08.2014 р. та 15.03.2015 р., заяв про розірвання договору від відповідача не надходило, після підвищення відсоткової ставки відповідач продовжувала користуватися карткою, в тому числі здійснювала неодноразово погашення заборгованості, останнє з яких 24.03.2017 р., що являється підтвердженням прийняття діючих умов договору. Стосовно нарахування неустойки, то ст. 61 Конституції України не обмежує розмір санкцій або їх набір при залученні до одного виду юридичної відповідальності, можливість одночасного застосування штрафу та пені закріплена у ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», а отже застосування штрафу та пені не є подвійною відповідальністю. Відповідач [PERSON] позов визнала частково з підстав, викладених у відзиві на позов, в обґрунтування якого зазначено, що згідно заяви та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, на момент укладення договору діяла процентна ставка за користування кредитом 27,60% річних, однак згідно наданого розрахунку процентна складова була змігнена банком в односторонньому порядку та нарахування здійснювалося за ставкою 42,00%, що протирічить чинному на час укладення договору законодавству. Крім того, одночасне нарахування пені та штрафу порушує вимоги ст. 61 Конституції України та в позові відсутнє посилання на підстави нарахування комісії та пені, чому вказана сума нараховується сумарно, адже вони мають різну правову природу, тому просить в задоволенні позову в частині стягнення відсотків, пені, комісії та штрафу відмовити. Крім того, згідно наданих письмових заперечень вважає умову договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку нікчемною та вважає збільшення процентної ставки протиправною. Доповнила, що згідно наданого нею розрахунку, вона навіть переплатила сплату відсотків за тією ставкою, яка була чинною на момент укладення договору. Номер телефону вона не змінювала, однак повідомлення від банку не отримувала ні листом, ні смс-повідомленням. Більш того, заборгованість за тілом кредиту вона визнає та намагається частково її погашати, про що не заперечується самим позивачем. Суд, вислухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких мотивів. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом, відповідно до укладеного договору № б/н від 24.07.2010 року, [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу кредит. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між нею і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Пунктами 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг сторони погодили, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього договору являється прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, встановлених договором. Згідно п. 2.1.1.5.6. Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за договором, позичальник зобов'язаний на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту згідно п. 1.1.2.7. Умов та правил надання банківських послуг. Згідно п. 1.1.3.2.2. Умов, у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного Договору та/або у разі виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленою банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим договором. Пунктом 1.1.7.12 Умов сторони погодили, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк (а.с. 9-32 - копія витягу з Умов та Правил). Договір є зобов'язанням і, відповідно, підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зі змісту зобов'язань, вбачається, що між сторонами у справі виникли відносини з приводу надання банківських послуг, а саме відкриття платіжної картки «Універсальна». Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054 ЦК є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. В силу положень ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно умов договору та вимог закону. Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Однак, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] своїх кредитно-договірних зобов'язань перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 05.11.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 9462,82 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом (а.с.4-6). Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено обов'язок позичальника погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах , передбачених договором (а.с.27 - зворот). Не визнаючи вимоги в частині нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом, відповідач [PERSON] посилалася на нарахування їх за завищеною процентною ставкою та її підвищення в односторонньому порядку в порушення ст.1056-1 ЦК України, яка це забороняє. З розрахунку заборгованості (а.с.4-6) який наданий представником позивача станом на 05.11.2017 року, вбачається, що процентна ставка станом на 18.01.2014 р. була встановлена в розмірі 27,60 відсотка річних, потім була збільшена з 01 вересня 2014 року з 27,60 відсотків річних до 32,40 відсотка річних, а 01 квітня 2015 року збільшена з 32,40 відсотка річних до 42,00 відсотка річних. Умовами і правилами надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, не передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати тарифи. Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (а.с.8-зворот), [PERSON] отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 27,6 % річних (за базовою ставкою 2,3 % в місяць). Проценти нараховуються із розрахунку 360 днів/рік, що встановлено умовами п.2.1.1.12.6 Умов (а.с.30 - зворот). Згідно до ст. 10561 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували застосування сторонами у договорі змінюваної процентної ставки встановленої у відповідності до вимог частин 4-6 ст.1056-1 ЦК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що у даному випадку умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У абзаці 1 пункту 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. У абзаці 3, 4 пункту 28 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Згідно пункту 2.1.1.5.4 Умов і правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний при незгоді із змінами правил і/або тарифів надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити виниклу перед банком заборгованість. Таким чином, в даному випадку позичальник позбавлений права не погодитися на зміну умов договору, і у випадку незгоди із запропонованими змінами зобов'язаний ініціювати розірвання договору. Отже, така умова договору про право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за ставкою 42,00 річних задоволенню не підлягають. Суд відхиляє як доказ розрахунок заборгованості за договором від 24.07.2010 року укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем станом на 05.11.2017 року наданий позивачем. Зокрема, в такому розрахунку застосовані збільшені розміри процентної ставки, а суд вважає таке збільшення розміру процентної ставки протиправним. Визначаючи розмір заборгованості відповідачки по відсотках, суд вважає за необхідне застосувати відсоткову ставку в розмірі 27,6 відсотків річних як таку, що була встановлена на момент отримання відповідачкою кредитної картки та відкриття карткового рахунку, що підтверджується відповідним розрахунком. Так, відповідачем надано суду розрахунок відсотків за відсотковою ставкою 27,60 % річних, з якого вбачається, що за період з 01.09.2014 р. по 05.11.2017 р. за ставкою 27,6 % нараховано 8712,43 грн., разом з тим відповідачкою за вказаний період згідно цього та наданого позивачем розрахунку сплачено 8989,43 грн., тобто переплата склала 277,00 грн. (а.с. 54-58). Наданий відповідачем розрахунок не спростовано, тому зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення боргу за відсотками за недоведеністю. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по пені та комісії, нарахованих сумарно в розмірі 800,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України) Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку. Згідно п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі із зазначенням переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Так, види комісії, передбачені Умовами кредитування (за зняття готівки, за отримання балансу на чек в банкоматах, за безготівковий розрахунок) в аспекті положень п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту суд розцінює як додаткову плату за розрахунково-касове обслуговування при користуванні кредитними коштами, зняття яких автоматично здійснюється банком безпосередньо в момент видачі готівки шляхом списання з карткового рахунку. В той же час, ні Умовами кредитування та Правилами надання банківських послуг, ні в пред'явлених позивачем вимогах про стягнення комісії не конкретизовано сплату відповідачем комісії як супутньої послуги банку, що входить до сукупної вартості кредиту, не визначено її розмір, базу розрахунку, натомість будь-яких доказів стосовно тотожності даного платежу з «комісією», яку позивач пред'являє в позові сумарно з пенею, суду не надано, а суд з власної ініціативи позбавлений можливості вирішувати незаявлену позивачем вимогу. Суд зважає на доводи відповідача щодо безпідставного та неправомірного нарахування заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобов'язання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобов'язань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобов'язальних правовідносин, тому суд приходить до висновку, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та вимогах Закону і свідчить про існування неузгодженості між їх умовами та пред'явленими позивачем вимогами. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи викладене та те, що в розрахунку заборгованості (а.с.4-6) в графі «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)» розмір заборгованості визначено 800,00 грн., натомість в частині розрахунку у визначенні загальних сум (а.с.6 зворот) вона вказана виключно як заборгованість по комісії без конкретизації її виду, що не узгоджується між собою та викликає у суду сумнів в достовірності та належності наданого позивачем розрахунку як доказу в обґрунтування цих вимог, тому суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити. Перевіряючи обґрунтованість вимог про стягнення штрафу, суд виходить з такого. Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов'язання. Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, що передбачено ч.1 ст.611 ЦК України. Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою у формі штрафу або пені, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання. Відповідно до п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.27), у випадку порушення Клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій. Аналізом вказаного положення Умов та правил, які є складовою частиною договору, слідує, що штраф нараховується банком саме на момент виявлення факту прострочення заборгованості більш ніж на 30 днів. Враховуючи доведеність в ході судового розгляду факту неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, допущення прострочення погашення кредиту понад 30 днів, та виникнення у банку права на нарахування штрафу зі сплином 30 днів згідно п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем штрафу. Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що нарахована позивачем сума штрафу за процентною складовою є завищеною, оскільки всупереч п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг нарахована не на суму заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій станом на момент виявлення допущеного позичальником порушення кредитних зобов'язань, а станом на 05.11.2017 року. Штраф нараховувався на суму заборгованості з врахуванням відсотків за відсотковою ставкою 42,00 % річних, а отже його розмір визначено неправильно, тому в задоволенні вимог про стягнення штрафу суд вважає необхідним відмовити в зв'язку з необґрунтованістю в частині нарахування за процентною складовою. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, та стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 9462,82 грн. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1600,00 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в розмірі 769 гривень 41 коп. виходячи з наступного розрахунку: 9462,82 грн. (сума боргу, стягнута судом) * 1600,00 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 19678,06 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).

Outcome: partial