Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із цивільним позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги мотивує тим, що 03.09.2002 року помер їхній з відповідачкою батько [PERSON]. До кола спадкоємців першої черги спадкування увійшли лише вони із відповідачкою, оскільки їхня матір [PERSON] померла 22.07.1997 року. Наголошує на тому, що до складу спадкової маси входять зокрема земельна ділянка площею 0,2384 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташована в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, земельна ділянка площею 0,1479 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, земельна ділянка площею 0,2293 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, належні спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ № 10418 від 18.03.1997 року та домоволодіння за адресою вул. Б. Хмельницького, 12, в с. Містки Пустомитівського району Львівської області з усіма господарськими будівлями та спорудами. Пояснює, що на момент смерті спадкодавця, вона постійно проживала разом із ним по вул. Б.Хмельницького, 12, в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, окрім цього до дня його смерті вони вели спільне господарство, вона доглядала за його будинком та організовувала поховання. Таким чином з вищенаведених положень вважає, що вона фактично прийняла спадщину за своїм батьком [PERSON] та вступила в управління і розпорядження спадковим майном. Вказує, що право власності спадкодавця на земельні ділянки підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 10418 від 18.03.1997 року, а право власності на житловий будинок підтверджено свідоцтвом про право власності серія КММ № 000890 від 21.01.1998 року однак оригінали таких було втрачено, що унеможливлює реалізацію її права на спадкування через нотаріальну контору. У судове засідання позивач не зявилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не зявилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового засідання була належним чином повідомлена, однак подала заяву у якій позовні вимоги визнала, просить позов задовольнити, а справу розглядати у її відсутності. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заява про визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.09.2002 року помер батько сторін у цій справі [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-СГ № 270033 виданим 03.09.2002 року Містківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. До кола спадкоємців першої черги спадкування увійшли позивач та відповідач, оскільки їхня матір [PERSON] померла 22.07.1997 року, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія І-СГ № 034758 виданим 24.07.1997 року Містківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. До складу спадкової маси входять зокрема земельна ділянка площею 0,2384 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташована в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, земельна ділянка площею 0,1479 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, земельна ділянка площею 0,2293 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, належні спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ № 10418 від 18.03.1997 року та домоволодіння за адресою вул. Б. Хмельницького, 12, в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, до якого входить з А-1 житловий будинок, 1976 року забудови, загальною площею 105,7 кв.м., житловою площею 68,0 кв.м., а-1 веранда, Пг. погріб, пр. східці, Б літня кухня - сарай, В вбиральня, к колодязь, №1, №2 огорожа, №3 ворота, що підтверджено технічним паспортом на будинок від 10.02.1997 року, виданим Львівським бюро технічної інвентаризації. На момент смерті спадкодавець був зареєстрований та проживав разом зі позивачкою по вул. Б.Хмельницького, 12, с. Містки Пустомитівського району, Львівської області, що підтверджено довідкою №331 від 24.05.2015 року, виданою Містківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Згідно приписів ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, котрий був чиннним на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами України справ про спадкування від 24.06.1983р., вказано про те, що якщо у вказаний в ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з п. 3.3. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, повязаних із вжиттям заходів, щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтва про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених рішенням Міністерства юстиції України 29.01.2009 року, під фактом вступу у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані. Враховуючи зазначене вище можна зробити висновок про те, що саме такі дії були вчинені позивачкою. Таким чином з вищенаведених положень законодавства України, вбачається, що позивачка [PERSON], фактично прийняла спадщину за своїм батьком [PERSON] та вступила в управління і розпорядження спадковим майном. Право власності спадкодавця на земельні ділянки підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 10418 від 18.03.1997 року, а право власності на житловий будинок підтверджено свідоцтвом про право власності серія КММ № 000890 від 21.01.1998 року однак оригінали таких було втрачено, що унеможливлює реалізацію її права на спадкування через нотаріальну контору, через, що вона змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відтак, згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, що зокрема підтверджено їх збереженою копією, проте були втрачені та не можуть бути відновлені у встановленому законодавством порядку, я змушена звертатися із цим позовом в порядку ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлено зокрема у разі втрати правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Аналогічна позиція викладена також у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Приписами ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Outcome: approved