Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася з позовною заявою до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Печенізька селищна рада, про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку відповідачки недійсним, перенесення меж земельної ділянки. В позові [PERSON] просить суд визнати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №209631 на ім`я [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] - недійсним. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області провести комплекс робіт для визначення та відновлення меж земельної ділянки по [ADDRESS] , зробити перенесення межі земельної ділянки по [ADDRESS] , не менш ніж на 1 метр від будинку Позивача по лінії А - Г і далі на загальну відстань 24,99 метрів за адресою: [ADDRESS] . Позивач - [PERSON] , в судове засідання з`явилася, позов підтримала в повному обсязі, просила суд позовні вимоги задовольнити. Представник Позивача - Адвокат Мазницький Микола Михайлович, в судове засідання з`явився, позов підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити повністю позовні вимоги. Відповідач - [PERSON] , в судове засідання з`явилася, проти позову заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник Відповідача - Адвокат Цуркан Роман Андрійович, в судове засідання з`явився, проти позову заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Представник Відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Печенізької селищної ради, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд вважає за можливе розглядати справу в загальному порядку за відсутності осіб, які належним чином повідомлялися про розгляд справи, однак до суду не з`явилися надавши до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачу, [PERSON] , на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний будинок належить Позивачу на підставі Договору довічного утримання від 17 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Кормільцем М.П. та зареєстрованим в реєстрі за №1. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2289 га, кадастровий номер 6324655101:00:001:0079, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належала на праві спільної приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія РІ №712961 , виданого на підставі Рішення виконкому Печенізької селищної ради народних депутатів від 28 травня 2001 року №103/8 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №839 від 17 жовтня 2001 року. Згідно з Рішенням виконкому Печенізької селищної ради народних депутатів від 28 травня 2001 року №103/8 [PERSON] та [PERSON] була передана у власність земельна ділянка площею 0,2289 га. [PERSON] успадкувала вказану земельну ділянку після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2019 року, видане приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області. Доводи позову щодо того, що права позивача порушено, є необґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Позивачем не доведено, що будь-якими діями [PERSON] порушується або може бути порушене її право власності. Натомість, [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 0,3374 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить їй на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія РІ №712960 , виданого на підставі Рішення виконкому Печенізької селищної ради народних депутатів від 28 травня 2001 року №103/7 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №837 від 12 жовтня 2001 року. Тобто, земельна ділянка [PERSON] була сформована ще у 2001 році і з того часу власники сусідніх домоволодінь не заявляли ніяких претензій, в тому числі і власники земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] та [PERSON] . Згідно Акту встановлення та погодження меж земельної ділянки від 28 травня 2001 року [PERSON] підписала вказаний акт і не заявляла претензій, щодо конфігурації та розташування земельної ділянки [PERSON] . Суд критично ставиться до твердження Позивача відносно розміру земельної ділянки, яка належить на праві власності Відповідачу. Так, земельна ділянка [PERSON] була передана їй у власність на підставі Рішення виконкому Печенізької селищної ради народних депутатів від 28 травня 2001 року №103/7. Згідно Рішення №103/7 від 28 травня 2001 року про передачу безкоштовно в приватну власність земельної ділянки під будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства було передано [PERSON] земельну ділянку, площею 0,3374 га, в тому числі під будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства 0,0874 га. В Державному акті на право приватної власності на землю серія РІ №712960 вказані такі ж розміри, як і в Рішенні від 28 травня 2001 року №103/7. Тобто, передача у власність земельних ділянок була здійснена відповідно до норм земельного законодавства, яке існувало на момент такої передачі. Суд при винесенні Рішення враховує що Відповідачем, [PERSON] , було виконано всі вимоги закону щодо приватизації спірної земельної ділянки. Позбавлення [PERSON] права на земельну ділянку призведе до порушення права власності/права подальшого використання земельної ділянки. Право власності, яке отримане гр. [PERSON] на законних підставах має бути захищено у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб, національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує, як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.07.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» майном, у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Даним рішенням суду з прав людини встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». За таких обставин цієї справи, Європейський Суд з прав людини виніс рішення на користь заявника. У справі, яка розглядається, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема позбавлення особи права власності на майно шляхом визнання недійсною цивільно-правової угоди, на підставі якої було набуте речове право. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру, до яких можна віднести й право власності земельної ділянки. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, в питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. ЄСПЛ оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, « Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року). Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Таким чином, суд зазначає про те, що виникненню права власності у Відповідача, виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь в такому процесі Печенізької селищної ради, яка видала Рішення про передачу у власність земельної ділянки Відповідачу. Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За правилами ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт. Позивач з вимогами про визнання недійсним Рішення від 28 травня 2001 року №103/7 до суду не зверталася. Згідно частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів чи посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої не відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Рішення селищної ради є актами одноразового застосування і після їх реалізації вичерпують свою дію. У рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. З аналізу наведеного вище вбачається, що у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] надано земельну ділянку відповідно до вимог чинного законодавства. Будь - яких підстав вважати, що рішення органу місцевого самоврядування суперечить вимогам законодавства, немає. У зв`язку вищезазначеним, суд вбачає, що право власності набуте [PERSON] законним шляхом, в порядку встановленому законом. Суд дійшов висновку, що в даному випадку визнання Державного акту недійсним та позбавлення особи права власності призведе до непропорційного втручання в право [PERSON] на мирне володіння майном. Окрім того, Позивачем не доведено, що будь-якими діями [PERSON] порушується або може бути порушене її право власності. Посилання на те, що дерева, які ростуть на земельній ділянці Відповідача можуть призвести до руйнування стін та фундаменту будинку Позивача, ґрунтується на припущеннях. Судових експертиз щодо цього не проведено. Клопотань від учасників справи, щодо проведення судової експертизи, до суду також не надходило. Акт від 15 березня 2018 року, на який посилається Позивач, складено без посилань на будь-яку землевпорядну документацію, без участі Відповідача, комісією, яка не має відповідного кваліфікаційного сертифікату на здійснення таких дій. Цей акт не зазначає, яким чином [PERSON] порушує права та законні інтереси [PERSON] - яка при цьому, на момент складання такого акту не була власником земельної ділянки. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Таким чином, право власності громадянки [PERSON] підпадає під захист не тільки національного, а і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу до неї. Даний спір за своєю правовою природою є спором щодо того, чи законне було прийняте рішення про передачу у власність земельної ділянки, однак, при цьому, подання цього позову фактично спрямоване не тільки на врегулювання питання правомірності передачі земельної ділянки, а й на позбавлення фізичної особи права власності, якою вона мирно володіє. У силу вимог статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається з матеріалів справи, громадянка [PERSON] отримала право власності на спірну земельну ділянку внаслідок проходження процедури, встановленої законом. Таким чином, використовуючи своє право на отримання у власність земельної ділянки, особа обґрунтовано передбачає, що органи державної влади діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком. Крім цього, на особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини 2 статті 19 Конституції України. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України). Споживач послуг органу влади законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції. Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками, констатує той факт, що Позивачем не доведено порушення прав зі сторони Відповідачів, а тому позов не підлягає задоволенню. З огляду на те, що заявлений позов не підлягає задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на Позивача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed