Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: КЗ «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» ЗОР про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. В КЗ «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» ЗОР з 09.02.2012 року по теперішній час на повному державному забезпеченні перебуває малолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Дитина влаштована за направленням Запорізького міського центру соціальних служб для сім*ї, дітей та молоді і заяви матері, що опинилася в складних життєвих обставинах. У зв'язку з тим, що мати малолітнього [PERSON] не відвідує дитину у дитячому закладі понад 6 місяців, а саме з 30.01.2015 року, був складений акт від 31.07.2015 року про дитину, покинуту у будинку. Відповідно до акту, хлопчик до КЗ «ЗСБД «Сонечко» був переведений з дитячої лікарні № 1 м. Запоріжжя. Мати станом здоров'я, умовами виховання та утримання дитини не цікавиться, ані особисто, ані у будь - який інший спосіб, не відвідує дитину, місце перебування матері невідоме. Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням положень ст. ст. 150, 155, 165-166, 181-182 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», позивач просить суд позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав щодо [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON], [INFO], на користь КЗ «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» ЗОР аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у ньому, наполягала на його задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала у повному обсязі, пояснивши суду, що вона є матір'ю [PERSON], [INFO]. У зв'язку з тим, що на час народження сина вона опинилася у складних життєвих обставинах, була вимушена залишити дитину після пологів у лікарні. Після того, як дитина була переведена до дитячого будинку вона на протязі трьох років постійно його відвідувала, приносила гостинці, дитина її знає, любить. На початку 2015 року вона вирішила заробити грошей, але опинилася у рабстві у циган, у яких вона була вимушена працювати приблизно біля року. Їй вдалося додзвонитися до матері та розповісти останній у якій ситуації вона опинилася та де вона знаходиться. Від матері їй стало відомо, що вона звернулася до міліції з заявою про її зникнення та вона перебуває у розшуку. В подальшому їй вдалося втекти від циган. Після повернення до дому, вона постійно відвідує сина у дитячому будинку. На теперішній час вона знімає кімнату у гуртожитку, працює, але неофіційно у цьому ж гуртожитку. Після того, як вона облаштує умови для проживання дитини має намір забрати сина з дитячого будинку. Просила в інтересах дитини відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи КЗ Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» ЗОР, будучі належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи за його відсутністю. Прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 2 у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позові, наполягала на його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії[NUMBER] виданого Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 18.01.2012 року. [PERSON] з 09.02.2012 року по теперішній час перебуває в КЗ «Запорізький спеціалізований будинок дитини «Сонечко» на повному державному забезпеченні, влаштований за направленням Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді і заяви матері, що опинилася в складних життєвих умовах. Відповідно до акту закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я від 31.07.2015 року мати не відвідує дитину з 30.01.2015 року по теперішній час. Станом здоров'я, умовами виховання та утримання не цікавиться ні особисто, ні усно. Будь - яких запитів на адресу Будинку дитини «Сонечко» про дитину від батьків не надходило. Про подальші наміри щодо подальшої долі дитини батьки не повідомляли. Місце перебування матері на теперішній час невідомо. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (в центрі обліку бездомних осіб, як особа, яка не має постійного місця проживання), що підтверджується довідкою з обласного адресно - довідкового сектору УДМС України в Запорізькій області. Згідно із договором № б/н від 04.05.2016 року укладеного між Обласною благодійною організацією «Планета милосердя» та [PERSON], остання тимчасово строком до 04.11.2016 року розміщена за адресою: [ADDRESS] Відповідно до акту обстеження умов проживання від червня 2016 року комісією за зверненням [PERSON] з метою перевірки умов проживання на виховання проведено обстеження умов проживання у кімнаті [ADDRESS] та встановлено, що умови проживання задовільні. Є двоспальне ліжко, на момент відвідування дитячих речей не виявлено (зі слів матері речі знаходяться у бабусі). В ході бесіди з [PERSON], встановлено, що остання має намір поновитися у своїх батьківських правах по відношенню до свого сина [PERSON], [INFO], та забрати дитини на проживання до себе. Згідно з інформацією, наданою КУ «ЗОСБД «Сонечко» ЗОР за час перебування [PERSON] з 09.02.2012 року до 30.01.2015 року мати, [PERSON] свого сина відвідувала періодично - один, два рази на місяць. З 30.01.2015 року до 12.03.2016 року відповідач свого сина не відвідувала. Письмових, усних запитів про дитину від матері на адресу КЗ «ЗОСБД «Сонечко» ЗОР не надходило. Про причини тривалих невідвідувань не повідомляла. Після тривалих, більше року, невідвідувань [PERSON] вперше 12.03.2016 року звернулася до адміністрації закладу за дозволом на побачення з дитиною. З 12.03.2016 року [PERSON] відвідувала сина 21.03.2016 року, 25.03.2016 року, 27.03.2016 року, 02.04.2016 року, 03.04.2016 року, 04.04.2016 року, 09.04.2016 року, 10.04.2016 року, 19.04.2016 року, 22.04.2016 року, 23.04.2016 року, 03.05.2016 року, 08.05.2016 року, 15.05.2016 року, 21.05.2016 року, 25.06.2016 року, 27.06.2016 року, 05.07.2016 року. Зустрічі проходили доброзичливо, [PERSON] радо зустрічав матір. Під час кожних відвідин з гостинців мати приносила солодощі, фрукти для дитини. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини «в усіх діях щодо дітей ... першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.п. 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. З аналізу зазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що мати свідомо ухиляється від їх виконання, адже ухилення від виконання обов'язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов'язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити. А це значить, що мати наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з передбачених цією статтею підстав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування. Виходячи з пояснень відповідача, остання не змогла відвідувати свого малолітнього сина через насильницьке утримання її у іншому місці. Зазначене було підтверджено показами допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON], яка суду пояснила, що її донька [PERSON] перебувала у розшуку, оскільки вона звернулася до міліції із заявою, після того як донька зникла на початку 2015 року. Крім того, для перевірки показів відповідача та свідка судом до Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області робився запит. З відповіді, яка надійшла на вказаний запит, судом встановлено, що відносно [PERSON] дійсно надходила заява про її зникнення. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного Кодексу України, Конвенції про права дитини - позбавлення батьківських прав, це спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Однак, на час розгляду справи відсутня виняткова ситуація, яка б дозволила дійти висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав. В матеріалах справи є висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Зі змісту вказаного висновку про доцільність позбавлення батьківських прав вбачається, що він ґрунтується лише на тому, що мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо свого сина, не піклується про його здоров'я, фізичних, духовний та моральний розвиток, але суду на надано належних та допустимих доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідача від участі у вихованні дитини. Щодо свідомого ухилення [PERSON] від участі у виховання дитини та її духовному розвитку суд зазначає наступне. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Проаналізувавши всі докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, враховуючи вищенаведене та ті обставини, що відповідач бажає спілкуватись з сином, займатись вихованням та матеріальним утриманням свого сина та роз'яснення постанови Пленуму Верховного суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а відповідач своїми діями свідчить про те, що вона не втратила інтересу до дитини, має бажання і можливості виховувати сина, позбавлення батьківських прав щодо [PERSON] не сприяє позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього, а позивачем, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків та свідомого нехтування нею своїми обов'язками, суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів, які є підставою за ст. 164 СК України, для позбавлення [PERSON] батьківських прав. При цьому суд враховує, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для мати так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, проте в даному випадку відповідач висловив своє бажання виконувати свої обов'язки по вихованню дитини. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 СК України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При вирішення питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд враховує положення ч. 1 ст. 183 СК України, згідно з якою частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, та ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що стягненню з відповідача підлягають аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору при подачі позову про стягнення аліментів, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial