Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач являється власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстрований, але не проживає з початку березня 2019 року [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року було затверджено мирову угоду, якою шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та здійснено поділ майна подружжя. Відповідач у вказаній квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не користується. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання не хоче. Факт реєстрації [PERSON] у квартирі перешкоджає позивачу реалізації права власності. Крім того, факт не проживання за місцем реєстрації відповідачем не заперечується, про що останній зазначив у позовній заяві по справі № 755/7668/19. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача подав заяву про слухання справи у відсутність сторони позивача. На позовних вимогах наполягала та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 15 жовтня 2020 року, постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року відкрите провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї процесуальними документами були прийняті поштовим відділенням для пересилання відповідачам та відповідна кореспонденція повернута до суду із відмітками про закінчення встановленого строку зберігання. Відзив на позов відповідачами у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивач являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 травня 1998 року, який зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності (а.с. 16-17). Відповідно до відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року затверджено мирову угоду, якою шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та здійснено поділ майна подружжя. Станом на день розгляду справи, ухвала суду від 13 березня 2019 року набрала законної сили. Крім того, представником позивача було надано копію позовної заяви [PERSON] , до [PERSON] про розірвання шлюб та поділ майна подружжя з тексту якої вбачається, що [PERSON] спільно не проживає з відповідачем з березня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Відповідно положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, будь які домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням відсутні, реєстрація відповідача призводить до порушення прав позивача, як власника квартири [ADDRESS] , позивач не може належним чином користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою, а тому позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження під час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в дохід держави у розмірі по 840 грн. 40 коп., а також 2 000,00 гривень за надання правової допомоги.

Outcome: approved