Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2019 року звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача [PERSON] суму основного боргу за договором позики у розмірі 2000 доларів США, 3% річних за несвоєчасне повернення позики в сумі 60 доларів США і судовий збір. В обґрунтування позову зазначає, що він 20.09.2018 року позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, кінцевим строком повернення до 20.11.2018 року. Вказане підтверджується розпискою, власноручно написаною [PERSON] . До сьогоднішнього часу остання борг не повернула, незважаючи на письмові заяви-вимоги. Оскільки відповідач порушила взяті на себе зобов`язання, вона має сплатити не лише заборгованість, а і передбачені чинним законодавством 3% річних. На виконання зобов`язання просить стягнути з відповідача заборгованість згідно розписки 2000 доларів США і також 3% річних з вказаної суми у розмірі 60 доларів США, починаючи з 20.11.2018 року по 20.12.2019 року. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. В судове засідання позивач не прибув. Надіслав заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити. Не заперечував проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не прибула повторно. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за місцем реєстрації. Оскільки відповідач не повідомила про поважність причин повторної неявки в судове засідання; не подала відзив на позов та представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ст.ст. 1048, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 20.09.2018 року відповідач [PERSON] власноручно написала розписку, згідно тексту якої вона позичила у [PERSON] гроші в сумі дві тисячі доларів США і зобов`язується повернути дані кошти до 20.11.2018 року. Оригінал розписки долучений до матеріалів справи (а.с. ). 27.11.2018 року позивач направив на адресу [PERSON] вимогу про повернення коштів (а.с. 9), однак остання позичені кошти не повернула. Таким чином, судом встановлено наявність між сторонами позикових відносин. Оскільки у визначений у розписці строк кошти [PERSON] повернуті не були, в позивача наявні підстави для звернення з даним позовом про стягнення суми боргу у розмірі 2000 доларів США. Також обгрунтованими суд вважає вимоги позивача про стягнення суми боргу у доларах США, оскільки відповідно до статті 192 ЦК\~України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно чинного законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як\~резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;\~у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки у тексті розписки учасники договору не визначили розмір процентів за користування коштами, тому обґрунтованими суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 3% річних за період з 20.11.2018 року по 20.12.2020 року у розмірі 60 доларів США. Ухвалюючи рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Також відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved