Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у суд із позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Виноградівської РДА про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням суду від 12.06.2019 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Їхня спільна донька [PERSON] , 2011 р.н., проживає разом з нею та знаходиться на повному її утриманні. Між сторонами часто виникають суперечки з приводу місця проживання доньки, тому змушена звернутися у суд для вирішення питання місця проживання доньки. Просить суд визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , 2011 р.н., разом з нею. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивачкою подано до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги заяви підтримує повністю та просить суд такі задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представником третьої особи подано до суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-281 ЦПК України за відсутності відповідача [PERSON] , який повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав своїх заперечень проти позову. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. Предметом даного позову є вирішення питання про місце проживання неповнолітньої дитини, батьки якої добровільно не досягли домовленості щодо визначення місця проживання їх спільної дитини. Спірні питання щодо визначення місця проживання дитини урегульовані положеннями Сімейного Кодексу України, Цивільного Кодексу України, також суд керується положеннями міжнародних законодавчих актів щодо врегулювання такого питання, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у відповідності із положеннями ст.10 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс18). У судовому засіданні встановлені наступні обставини. Сторони, позивач та відповідач, перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 12.06.2019 року розірвано. За час спільного проживання сторін, [INFO] у них народилася дитина - донька [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.01.2012 року. Наразі сторони проживають окремо. Із довідки Королівської селищної ради Виноградівського району №250 від 03.02.2020 року слідує, що [PERSON] , 1981 р.н., мешканка [ADDRESS] має на утриманні доньку [PERSON] , 2011 р.н. Згідно з положеннями ст. 160 ч.1 та ст. 161 ч.1, ч.2 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення таких питань підлягають врахуванню також положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 р. № 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Так, за ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до абзацу другого принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Декларацією прав дитини регламентуються виняткові обставини, коли дитина може бути розлучена з матір`ю. На рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків та інших осіб, які бажають проживати з дитинною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Виноградівської районної державної адміністрації №03-24/759 від 30.03.2020 року, виходячи з інтересів дитини, доцільним є визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2011 р.н., разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. На підставі наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги вік неповнолітньої дитини, беручи до уваги ту обставину, що відповідач [PERSON] , батько малолітньої дитини, не бере участі у вихованні доньки, приходить до висновку, що місце проживання малолітньої дитини слід визначити з її матір`ю [PERSON] . При цьому суд відмічає, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: approved