Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Позивач в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів про витребування майна з чужого володіння, в якому просить зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , в зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу №288 від 21.06.2017 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевською Г.Л., як наслідок: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35122738 від 11.05.2017 року та індексний номер: 35782211 від 21.06.2017 року здійснені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевською Г.Л. Вимоги позову обґрунтовує наступним. 09.07.2014 зареєстровано шлюб між позивачем та [PERSON] . Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини подружнє життя погіршилось, [PERSON] залишив без належної уваги дитину, унеможливив нормальне спілкування з позивачем та поклав обов`язок утримувати дитину на позивача. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ухвалено рішення про стягнення аліментів з [PERSON] на користь позивача на утримання неповнолітнього сина. 26.02.2016 старшим державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києва Бучком В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50300226. Станом на жовтень 2017 року сума заборгованості по аліментам становила 86513,81 грн. Постанова про арешт майна боржника винесена державним виконавцем Оболонського РВ ДВС м. Київ Чорним В.В. 13.05.2017. [PERSON] дізнався про заяву позивача про арешт майна та здійснив продаж квартири. 11.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевською Ганною Леонідівною було посвідчено Договір купівлі-продажу, серія та номер 225, виданий 11.05.2017, квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Позивач вважає, що продаж вчинено незаконно, так як на момент продажу квартири в квартирі проживав і був зареєстрований на малолітній син, але незважаючи на це [PERSON] не звернувся до органу опіки і піклування з заявою про надання дозволу на продаж квартири та продав квартиру. Дані дії є порушенням порядку зняття з реєстрації місця проживання в Україні визначені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Крім того, згідно із ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування якими мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки й піклування (ООП) підписувати будь-які договори, що стосуються майнових прав дитини й такі, що підлягають нотаріальному посвідченню або держреєстрації. При цьому орган опіки й піклування надає згоду на угоду лише в тому випадку, якщо гарантується право дитини на житло (наприклад, якщо батько надасть договір купівлі продажу іншої квартири, у якій неповнолітній також буде володіти часткою у праві власності). Один з батьків не може укладати договори із продажу житла, що належить дитині, без письмово нотаріально завіреної згоди другого батька. Позивач такої згоди на відчуження квартири не надавала. Про продаж квартири не знала до моменту винесення постанови державного виконавця 13.05.2017. У разі, якщо другий із батьків заперечує проти укладення правочину щодо майна малолітньої дитини, нотаріус відмовляє заінтересованим особам у вчиненні нотаріальної дії і роз`яснює, що зазначений спір може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. відповідно до п 3.4. Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус не приймає для посвідчення правочин, що укладається від імені малолітньої дитини представником батьків (усиновлювачів) або одного з них. Приватним нотаріусом КМНО Дашевською Г.Л. повністю проігноровано Главу 2 «Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна» Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а саме: вимоги до документів, що подаються нотаріусу при вчиненні правочину про відчуження та заставу майна. Пункт 1.8. Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» визначає, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. Відповідно до п. 1.9 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. За таких обставин, нотаріус не мав права на вчинення нотаріальних дій, як посвідчення договору купівлі-продажу. Якщо дитина проживає в житловому будинку (квартирі), що належить на праві приватної власності її батькам або одному з них, вона набуває право користування житлом (сервітутом). Такий сервітут встановлюється законом, тому для його виникнення не потрібне укладення батьками та дітьми спеціального договору про користування житлом (ст. 402 ЦК України). 21.06.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевською Г.Л. було посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер 288, виданий 21.06.2017 квартири [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Тобто, спірна квартира відчужена 2 рази із зареєстрованим неповнолітнім [PERSON] , без дозволу другого з батьків неповнолітнього, без дозволу служби у справах дітей. Відповідно до ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Однією з особливостей нікчемного правочину є відсутність необхідності визнання такого правочину недійсним у судовому порядку. Згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. [PERSON] не набув права власності на спірну квартиру, а тому і не мав права її продавати [PERSON] чи будь-кому іншому. Власником квартири залишився [PERSON] по сьогоднішній день. Хоча фактично квартирою користується відповідач. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Ухвалою суду від 26.01.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 28.11.2018, яка відображена у протоколі судового засідання, прийнято заяву відмову позивача від позовних вимог до [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з чим закрито провадження у цій частині. Відповідно до заяви про зміну позовних вимог, позивач просить суд зобов`язати відповідача [PERSON] повернути [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу, серія та номер 288, від 21.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дашевською Г.Л., як наслідок: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35122738 від 11.05.2017, здійснене приватним нотаріусом КМНО Дашевською Г.Л.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35782211 від 21.06.2017 здійснене приватним нотаріусом Дашевською Г.Л. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Треті особи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи по суті повідомлялись належним чином. Як вбачається з пояснень представника Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, останні просять проводити розгляд справи без їхньої участі та прийняти законне і обґрунтоване рішення. Крім того, вказують, що жодних заяв щодо зняття з реєстрації [PERSON] до адміністрації не надходило, тобто дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т.1 , а.с. 75-76, 211, т. 2, а.с. 230). Відповідно до пояснень представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві, останній просить проводити розгляд справи за відсутності їхнього представника та покладаються на розсуд суду (т. 1, а.с. 80-82). Судом на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів встановлено наступні фактичні обставини. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 09.07.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (а.с. т. 1, 8). [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с. 9). Як вбачається з листа Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.07.2017, станом на 25.07.2017 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 17.10.2014 (т.1, а.с. 15). Відповідно до листа служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.08.2017 матеріли щодо надання дозволу на відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] , в службі відсутні (т. 1, а.с. 13). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2017 (т.1, а.с. 11-12). Постановою старшого державного виконавця Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТ УЮ у м. Києві Чорного В.В. від 13.05.2017 про арешт майна, що належить боржнику [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 10). Так, відповідно до листа Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 10.11.2017, було витребувано з Київського державного нотаріального архіву копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дашевською Г.Л. за реєстровим №225, та документів, на підставі яких він посвідчувався. Перевіркою встановлено, що до договору долучено довідку від 11.05.2017 за №104/22-2634, видану відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб ОРДА м. Києва, згідно з якою за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа - [PERSON] . (т.1 а.с. 118). Як вбачається відповіді Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.01.2018 на запит адвоката Речицької Я.О., відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА довідка від 11.05.2017 №104/22-2634 була підготовлена та видана не вказаній у запиті фізичній особі. Додатково зазначили, що вищезазначена довідка містила інформацію про кількість зареєстрованих фізичних осіб за певною адресою без надання їх персональних даних (т.1, а.с. 120). За відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА станом на 19.03.2018 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 117). Іванківський районний сектор Управління ДМС України в Київській області 06.06.2018 повідомив, що згідно діючої та архівної картотеки [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю 06.04.2018 . [PERSON] помер [INFO] (т. 1, а.с. 166). Іванківський районний сектор Управління ДМС України в Київській області 06.06.2018 повідомив, що згідно діючої та архівної картотеки [PERSON] , [INFO] , була зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю 16.03.2018 . [PERSON] померла [INFO] (т. 1, а.с. 209). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.05.2017 продавці [PERSON] та [PERSON] передали квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у приватну власність покупцю [PERSON] , а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену суму. Вказана квартира належить продавцям на підставі: дублікату свідоцтва про право власності, виданого 27.03.2017 органом приватизації державного житлового фонду - управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження від 27.03.2017 №393-Д, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.05.2017 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою за №2-237 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.05.2017 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою за №2-238 (т.1, а.с. 192-195; т.2, а.с. 49-50). Як вбачається з довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА №104/22-3463 від 11.05.2017 за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа: [PERSON] , [INFO] (т.2, а.с. 105). Відповідно до заяви [PERSON] та [PERSON] від 11.05.2017, адресованої приватному нотаріусу Дашевській Г.Л., заявники сповістили, що відносно вказаної квартири відсутнє право користування у дітей (т.2, а.с. 107) Згідно пп. 1.8 п. 1 Глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріусу подається відповідна заява відчужувача. Як вбачається з довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА №104/22-3463 від 20.06.2017 за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих осіб не значиться (т.2, а.с. 56). 21.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т.1 , а.с. 186, т.2, а.с. 41-42). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 228). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на момент вчинення правочину (11 травня 2017 року) з купівлі-продажу квартири [ADDRESS] громадянину [PERSON] , був власником лише Ѕ частини квартири №201 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.05.2017 та дублікату свідоцтва про право власності від 18.12.2006, виданого 27.03.2017 органом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження від 27.03.2017 №393-Д. Власником іншої 1/2 частини квартири № 201 була громадянка [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.05.2017 та дублікату свідоцтва про право власності від 18.12.2006, виданого 27.03.2017 органом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження від 27.03.2017 №393-Д. Стаття 65 СК України регламентує право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, як вбачається із позовної заяви, зокрема свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 09.07.2014 та свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.05.2017 і про право власності від 18.12.2006 в порядку приватизації державного житлового фонду, 1/3 частина квартири [ADDRESS] набуто [PERSON] у власність в порядку приватизації державного житлового фонду 18.12.2006 - до шлюбу, 1/6 частина квартири набуто [PERSON] у власність 06.05.2017р. в порядку спадкування за законом. Відповідно до п. 1 і п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно положень ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в редакції на час укладення договору дарування) неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Верховний Суд України, зокрема, у справах №6-384цс15 від 30.09.2015, №6-2940цс15 від 20.01.2016 та №6-300цс15 від 10.02.2016, дійшов висновку, відповідно до якого норма ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», що передбачає отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання опору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей. Підставою для визнання недійсним/нікчемним договору щодо майна, право на яке має дитина, є не сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладання майнових прав дитини. Отже, сам по собі цей факт (вчинення правочину з купівлі-продажу вказаної квартири без попереднього дозволу органу опіки і піклування) не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним/нікчемним, необхідність у безумовному отриманні попереднього дозволу відсутня, оскільки дозвіл є похідним, а його отримання неодмінно потрібне лише у разі доведення наявності прав дитини на таке майно у момент укладання правочину. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В той же час, ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин,якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що судам відповідно до статті 215ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини-якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219,частина перша статті 220, частина перша статті 224тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах,встановлених законом(частина друга статті222,частина друга статті 223,частина перша статті 225ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 Постанови передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Отже, для застосування приписів ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна, а відповідачі - особи, які незаконно володіють цим майном. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі за №6-2233цс16 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Необхідно також враховувати, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач як сторона по справі зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати недійсним договір купівлі-продажу № 288 від 21.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дашевською Г.Л., а отже підстави для задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь неповнолітнього [PERSON] відсутні. З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довела обставини, на які посилалася, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Інші наявні в матеріалах справи докази, які було надано учасниками справи, висновків суду не спростовують. З викладеного,

Outcome: dismissed