Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить встановити факт проживання позивача та відповідача [PERSON] у період з 01 серпня 2009 року до 07 липня 2015 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; здійснити поділ майна подружжя та визнати за позивачем [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , а за відповідачем право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що з серпня 2009 року по липень 2015 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільне господарство, накопичували спільний бюджет та сплачували спільні витрати, купували майно для спільного користування, та у цей період народилась спільна донька [PERSON] , [INFO] . У подальшому, 07.07.2015 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1393. У період спільного проживання без реєстрації шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , за кошти позивача, які він отримав від продажу власної квартири [ADDRESS] , а право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . На час звернення позивача з даним позовом до суду, між сторонами триває процес розірвання шлюбу, та сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема, квартири [ADDRESS] . Оскільки спірна квартира була придбана у період проживання з відповідачем за особисті кошти позивача, а ремонт квартири частково здійснювався за кошти відповідача, позивач вважає, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, тому вважає за необхідне здійснили її поділ, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 11.10.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. (а.с. 88-90) 11.10.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , [INFO] . (а.с. 91-93) 04.12.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва підготовче засідання закрито, та справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 119-120) Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі, вважає позов надуманим та безпідставним, оскільки відповідач не жила із позивачем однією сім`єю, ніколи не вела з ним спільного побуту, вносила власні кошти за квартиру та укладала договір купівлі-продажу квартири самостійно, та позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заявлених ним вимог. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась спільна дитина [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 16.12.2010 року, актовий запис № 2262. (а.с. 63) 23.11.2011 року [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., продав належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 798 880,00 грн. (а.с. 64) За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.09.2019 року, 17.02.2013 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , виданого 27.12.2012 року Головним управлінням житлового забезпечення на підставі наказу від 26.12.2012 року № 2119-С/КІ. (а.с. 69-70) 07.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, та [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] », що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1393. (а.с. 62) Крім того, матеріали справи містять виписку руху коштів по банківським рахункам [PERSON] (а.с. 65-68) Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями частини другої статті 21 Сімейного кодексу України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно зі статтею 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 367/7714/16, у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 204/8558/14-ц, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Під час застосування положень статті 74 Сімейного кодексу України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, ураховуючи пояснення представників сторін спірних правовідносин,

Outcome: dismissed