Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явив до суду позов до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS], та виселення їх із вказаної квартири. Обґрунтовує позов тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного з [PERSON] 06 червня 2016 року. Згідно відомостей Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради за № 256/28-09 від 04 липня 2016 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані особи відсутні. Члени сімї колишнього власника квартири [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати у вказаній квартирі, вимогу власника про необхідність їх виселення із займаної квартири не виконують, ключів від квартири власнику не передали, дверей не відчиняють та чинять перешкоди у користуванні його власністю. З цих підстав просить позов задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] подав заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу в його відсутності, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавали. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири серії НВТ 231754 від 06 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 513, [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому квартиру №17, що в будинку № 22 по вул. Танцорова в м. Тернополі. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Режєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 61176037 від 10 червня 2016 року, квартира за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 червня 2016 року. З відповіді Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради від 04 липня 2016 року за № 256/28-03 вбачається, що згідно наявної інформації та картотеки, переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01 серпня 2012 року по 31 березня 2016 року, та за період роботи з 04 квітня 2016 року по 04 липня 2016 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані особи відсутні. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею\~383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Аналогічна позиція висловлена у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-47383св13 від 02 квітня\~\~2014\~року. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. За вказаних обставин судом установлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], відповідачі [PERSON], [PERSON] проживають в ній як члени сім'ї колишнього власника квартири, однак не є членами сімї власника вказаної квартири, тому необхідно усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS], та виселення їх із вказаної квратири. Відповідно до ст. 88 ЦПК України\~із відповідачів [PERSON] та [PERSON] в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 гривень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР,

Outcome: approved