Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Романко В.Р. звернулася до суду із указаним вище позовом, у якому просить ухвалити судове рішення про визнання позивачки такою, що має право на середню земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу на території Задвір`янської сільської ради Буського району Львівської області. Крім того, представник позивачки просить зобов`язати сільську раду внести позивачку в списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) та виділити із земель запасу середню земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В обгрунтування заявлених вимог представник позивачки покликається на те, що його довірителька була членом і працювала у колективному сільськогосподарському підприємстві НААГ «Прогрес» протягом 1981 - 2003 років, який згодом реорганізувався у ТзОВ «Прогрес», а тепер - ПП «Агро-Прогрес». Рішенням відповідача у 1994 році затверджувалися списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай), однак листом від 12.06.2019 року сільська рада повідомила позивачку про неприйняття такого рішення. Відповідно до Указу Президента України у 1993 році проводилось розпаювання земель вищевказаного господарства, однак під час складання списків на отримання середньої земельної частки (паю) позивачку не було включено у вказані списки осіб, незважаючи на те, що вона являлася працівником колективного сільськогосподарського підприємства. З метою надання особі земельної частки (паю) у разі відсутності для цього землі, остання має бути надана із земель запасу сільської ради, створеного під час передачі землі у колективну власність. Відтак, представник позивачки вважає, що зазначене порушує права його довірительки на землю, що стало приводом для звернення до суду із цим позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлений позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Ухвалою суду від 05.03.2021 року було проведено заміну відповідача в справі на Красненську селищну раду Золочівського району Львівської області, яка із 26 листопада 2020 року є правонаступником припиненої Задвір`янської сільської ради Буського району Львівської області. Ухвалою суду від 25.05.2021 року закрито підготовче провадженням із призначенням справи до судового розгляду по суті. Відповідач Красненська селищна рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, направивши письмову заяву від 25.03.2021 за №429, у якій проти задоволення заявленого позову заперечують, оскільки особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов (членство у КСП; одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю; включення до списку осіб, доданого до цього акта). Натомість позивачка не підтвердила належними доказами своє членство у КСП, а згідно довідки ПП «Агро-Прогрес» №19 від 06.08.2020 вбачається, що позивачка на момент розпаювання земель на території Задвір`янської сільської ради (1994 рік) не працювала у КСП і не була його членом. Крім того відповідач покликається на те, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності до суду, звернувшись за судовим захистом через 26 років. Тому просили відмовити в задоволенні позову повністю, а розгляд справи проводи у відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 13 січня 1981 року позивачка [PERSON] була прийнята на роботу дояркою у колгосп «Прогрес» Буського району Львівської області, звідки 19 серпня 1993 року звільнена за власним бажанням і виведена із членів цього колгоспу, про що вбачається зі справи (а.с. 13, 17). Крім того, як убачається із матеріалів справи, що [PERSON] була членом колгоспу «Прогрес» та працювала в колгоспі у такі періоди: 13.01.1981-19.08.1993; 01.06.1994-30.11.1994; 01.06.1995-30.11.1995; 15.09.2000-30.12.2003 (а.с. 14). Із листа ПП «Агро-Прогрес» №19 від 06.08.2020 (відповідь позивачці) вбачається, що списки осіб, які мали право на середню земельну частку (пай) на території Задвір`янської сільської ради складались у 1994 році. Оскільки [PERSON] була звільнена 19.08.1993 року з роботи за власним бажанням і виведена із членів колгоспу «Прогрес», у 1994-1995 роках не вироблений встановлений мінімум людиноднів, а тому вона не була включена в дані списки (а.с. 13, 17). Із матеріалів справи вбачається, що списки осіб, які мали право на середню земельну частку (пай) на території Задвір`янської сільської ради складались у 1994 році (а.с. 13). Відтак, суд вважає, що позивачкою [PERSON] доведено факт її перебування у трудових відносинах із указаним колективним сільськогосподарським підприємством «Прогрес», яка була його членом як до моменту складення списків, під час, так і після цього, оскільки точної дати складення згаданих списків суду не представлено. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; примусове виконання обов`язку в натурі (ч. 1, п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною другою статті 2 цього Закону передбачено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Статтею 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» N 720/95 від 8 серпня 1995 року передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, іцо додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відтак, ураховуючи те, що позивач [PERSON] колишнім членом колективного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» на території Задвір`янської сільської ради, а тому суд вважає, що позивачку помилково не внесено до списку осіб, які на отримання середньої земельної частки (паю). Разом із тим, судом встановлено, що позивачкою пропущено строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, на застосуванні якого наполягає відповідач. Так, оскільки спірні правовідносини виникли у 1994 році (момент складення списків осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) і невключення до них позивачки), тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України у редакції 2003 року, а тому регулюються нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. Статтею 71 ЦК УРСР передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Згідно статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР). В силу чинної на даний час норми статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться у статті 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 487/10132/14-ц. Виходячи із наведених вище фактичних обставин спору, суд вважає, що позивачка, проживаючи в селі Задвір`я Буського району Львівської області та працюючи в колгоспі «Прогрес», мала об`єктивну можливість дізнатись про факт складення у 1994 році списку осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) на території села Задвір`я, до якого її з невідомих причин не було включено. Відтак, суд погоджується із доводами сторони відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с. 32-33) про те, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності, звернувшись за судовим захистом через 26 років після того, як вона повинна була дізнатись про порушення своїх прав у 1994 році. Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності, ураховуючи заяву відповідача, зроблену ним у відзиві на позовну заяву, подану до винесення судового рішення. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати сплачений позивачкою [PERSON] судовий збір за подання нею позовної заяви в сумі 840,80 грн. (а.с. 1) покладаються на неї, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed