Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач в листопаді 2018 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що 13 жовтня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер 1839, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т. у [PERSON] виникло право власності на об`єкт нерухомості - житловий будинок, загальною площею 83,1 кв.м., житлова площа 45,6 кв.м., в тому числі сарай - літ. «Б», вбиральня літера - «В», споруди - № 1-3, І, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідач самовільно вселилася до житлового будинку внаслідок чого, він позбавлений права користування майном, яке знаходиться у його власності. Посилаючись на ст.41 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 150, 155-157 ЖК України просить суд усунути перешкоди [PERSON] в користуванні житловим будинком [ADDRESS] ; виселити [PERSON] з житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; заборонити [PERSON] користуватися житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 11.12.2018 року по справі відкрито загальне провадження. 13.11.2019 року по справі проведено підготовче засідання. В судові засідання позивач жодного разу не з`являвся, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подавав заяви, як про відкладення розгляду справи так і в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без його участі. (а.с. 37-38, 55). Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі позивача. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з посиланням на те, що вона є власником буд. [ADDRESS] , який успадкувала після смерті батьків та на підтвердження в судовому засіданні надала свідоцтво про право на спадщину за законом. Суду пояснювала, що в будинку зареєстрована з 1957 року, а проживає в ньому з 1952 року. Зазначала, що будинок вона нікому не продавала, вважає, що шахраї підробили документи на її будинок. Також суду пояснювала, що вона звернулася по даному факту до правоохоронних органів та чекає результатів розслідування. Враховуючи свій вік, а саме те, що вона 1935 року народження до суду з позовами про оспорювання договорів купівлі-продажу не зверталася. Також зазначала, що іншого житла, окрім спірного будинку в якому вона весь час проживає у неї не має. Просила суд в задоволенні позову відмовити. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Вислухавши відповідача , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідач [PERSON] [INFO] з 17.01.1957 року та по теперішній час зареєстрована на проживає в будинку [ADDRESS] .(а.с.12) Як убачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.1997 року, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] (а.с.59) Відповідно до свідоцтва житловий будинок, жилою площею 54,8 кв.м, до дому прилягають надвірні будівлі : сарай - під літ. «Б», вбиральня під літ. «В», будови. Відповідно до інформаційного листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.08.2020 року первинна реєстрація права власності на домоволодіння була проведена за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинка на праві особистої власності, посвідченого 4-ю Київською державною нотаріальною конторою 16.06.1950 р. № 17090. Далі право власності перейшло до [PERSON] (рос.мова) на підставі договору дарування, посвідченого 4-ю Київською держнотконторою 15.02.1956 р. № 1396. Далі право власності перейшло до [PERSON] (рос. мова) на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 1-ю Київською держнотконторою 03.11.1983 р. № 504-206000. Далі право власності перейшло до [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 11-ю Київською держнотконторою 02.12.1997 № 8-н-273, дублікат якого видано Київською державною нотаріальною конторою № 11 - 14.08.2003 р. № 9с-1400. Далі право власності перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., 14.11.2003 № 6043. Далі право власності перейшло та зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. 22.10.2010 р. № 3910. (а.с.69). Позивач зазначав, що став власником спірного будинку на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.10.2017 року, серія та номер 1839, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т. у [PERSON] виникло право власності на об`єкт нерухомості - житловий будинок, загальною площею 83,1 кв.м., житлова площа 45,6 кв.м., в тому числі сарай - літ. «Б», вбиральня літера - «В», споруди - № 1-3, І, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 56-57, а.с.6). В судовому засіданні відповідач пояснювала, що будинок має площу як вказано в свідоцтві про право на спадщину. Як убачається з матеріалів справи в Оболонському УП ГУ НП у м.Києві перебуває кримінальне провадження за № 12013110050005060. В судовому засіданні відповідач доводила, що на будинок підробили документи, а вона його взагалі нікому не продавала і весь час в ньому проживає. Іншого житла не має. Суду пояснювала, що її ніхто раніше з будинку не виселяв, а створювалися умови неможливі для проживання, то вікна били, то обкрадали її. Також зазначала [PERSON] вона взагалі не знає і в її присутності будинок ніхто із покупців не оглядав. Позивач посилався в своєму позові, що відповідач самовільно вселилася до житлового будинку, тому вважає, що вона підлягає виселенню з нього відповідно до ст.116 ЖК УРСР. Відповідно до ст.116 ЖК УРСР, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Разом з тим, в судовому засіданні не доведено, що відповідач самовільно зайняла спірний будинок. На час укладення позивачем договору купівлі-продажу 13.10.2017 року відповідач була зареєстрована та проживала в буд. [ADDRESS] . Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п.50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У даному випадку спір виник з приводу користування вказаним житлом будинком. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Оцінивши докази по справі, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні йому житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення 85 -річної [PERSON] , ( [INFO] ) та заборони [PERSON] користуватися вказаним будинком, оскільки звільнення приміщення в даному випадку є непропорційне втручання без дотримання балансу інтересам відповідача у збереженні єдиного житла, яке не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві. З огляду на викладене суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed