Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач, в особі представника-адвоката Коваленко Олександра Дмитровича, звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за своєчасно невиконане грошове зобов`язання, в якому вказав, що 01.07.2018 року [PERSON] було отримано у [PERSON] (позивача) для внесення до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «LC.UA» обладнання та програмне забезпечення на загальну суму 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень, а саме: відеокамера SONY FDR-AX100E вартістю 45 000 гривень, комп`ютерний системний блок вартістю 45 000 гривень, монітор DELL U2515H вартістю 15 000 гривень, програмне забезпечення Autodesk 3ds Max вартістю 25 000 гривень. Зазначена обставина підтверджується виданою розпискою (борговим документом). Вартість цього обладнання та програмного забезпечення мала бути повернута Відповідачем у зазначеному у розписці розмірі (125 000 гривень) до 31.12.2018 року. У випадку невиконання взятого на себе зобов`язання в частині повернення до 31.12.2018 року вартості обладнання та програмного забезпечення в грошовому вигляді відповідач взяв на себе зобов`язання передати позивачеві свою частку у статному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «LC.UA». Станом на день із зверненням із цим позовом взяте відповідачем на себе зобов`язання невиконане як у грошовому вигляді, тобто позивачеві не повернуто 125 000 гривень як вартість переданого обладнання та програмного забезпечення, а так само не вчинені інші дії, які могли б бути здійснені відповідачем виходячи із суті взятого на себе зобов`язання, в тому числі - шляхом передачі позивачеві належної відповідачеві частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «LC.UA» чи виконані зобов`язання у будь-який інший погоджений із позивачем спосіб. Враховуючи викладене, просив стягнути з [PERSON] 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень невиконаного своєчасно грошового зобов`язання та судові витрати (витрати на сплату судового збору та витрати на правничу допомогу). Представник відповідача по справі надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач ґрунтує свої позовні вимоги на документі, який має назву «Расписка» і датується 01 липня 2018 року. У цьому документі вказано, що [PERSON] отримав у [PERSON] обладнання та програмне забезпечення на загальну суму 125 000 грн.. Виходячи зі змісту цього документу. [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути вартість цього обладнання і програмного забезпечення до 31.12.2018 р., а в разі несплати по цьому зобов`язанню - передати [PERSON] свою долю статутного фонду в ТОВ «LС.UА». За своєю правовою природою документ під назвою «Расписка» є проектом договору купівлі-продажу, який підписаний лише з боку однієї сторони - продавця. Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Позивач аргументує свій позов тим, що відповідач не виконав своє зобов`язання із повернення 125 000 грн. у строк до 31.12.2018 р. Втім, така позиція позивача не ґрунтується на документі під назвою «Расписка». Так, у цій Розписці вказано наступне: у разі несплати 125 000 грн. у [PERSON] виникає обов`язок передати [PERSON] свою частку в статутному фонді ТОВ «LС.UА». Отже, у позивача після 31.12.2018 року не виникло права на стягнення 125 000 грн. у судовому порядку. Це право трансформувалося у право вимагати передачу частки відповідача в статутному фонді ТОВ «LС.UА». Таким чином, позивач обрав неправильний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимогі на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині третій цієї статті визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ці норми є складовими засади диспозитивності цивільного судочинства. Позивач звернувся із позовом про стягнення із відповідача 125 000 грн. Разом з цим. позивач не довів наявність у нього підстав для задоволення такої вимоги. З огляду на це, у позові належить відмовити. Окрім цього, у ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Натомість документ під назвою «Расписка» підписаний лише з боку відповідача. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Згідно ж із ч. 2 ст. 631 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно ж до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формідосягли згоди з усіх істотних умов договору. Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складає витрати на правову допомогу і становить 20 000 (двадцять тисяч) гривень. Враховуючи викладене, просив відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Представник позивача направив на адресу суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначив, що як випливає із відзиву на позовну заяву, представник відповідача вважає розписку, яку передав відповідач позивачеві у зв`язку із прийняттям обладнання та програмне забезпечення на загальну суму 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень, «проектом договору купівлі-продажу». Проте, така позиція представника відповідача є хибною. Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, договори та інші правочини. Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, відповідач прийнявши від позивача обладнання та програмне забезпечення та видавши при цьому розписку про взяття на себе обов`язку сплати за отримане грошові кошти в сумі 125 000 гривень в обумовлений цією ж розпискою строк, вчинив дію, спрямовану на набуття цивільних прав та обов`язків. Як встановлено частиною другою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність боргового документу у кредитора свідчить про зворотнє, а саме про невиконання боржником свого зобов`язання. При цьому просив суд врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену ним у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. У цій постанові, зокрема, зазначено наступне: «За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.» Аналогічна за змістом правова позиція Верховного Суду викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), де фактично повторена попередня правова позиція: «За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.» Отже, за своїм юридичним змістом розписка є борговим документом, а не проектом договору купівлі-продажу, як стверджує представник відповідача. Розписка підтверджує виникнення зобов`язання у особи, яка надала розписку. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву стверджує про відсутність у позивача права вимагати грошові кошти за розпискою за передані відповідачеві обладнання та програмне забезпечення, оскільки таке право, на думку представника відповідача, трансформувалося у право вимагати частку, належну відповідачу у статутному капіталі ТОВ «LС.UА». Сторона позивача вважає такі доводи представника відповідача надуманими та нормативно необґрунтованими. Слід звернути увагу на обсяг взятих на себе зобов`язань позивачем та відповідачем внаслідок прийняття відповідачем у позивача обладнання та програмного забезпечення та видачу у зв`язку із цим відповідачем розписки. Як випливає із змісту розписки. відповідач за отримане майно взяв на себе зобов`язання сплатити 125 000 гривень на користь позивача до 31.12.2018 року. Як зазначено у статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Проте, зобов`язання відповідачем належним чином виконано не було, тобто до 31.12.2018 року грошові кошти у сумі 125 000 гривень на користь позивача не сплачено. Зазначена обставина відзивом на позовну заяву не спростовується. Отже, має місце не спростоване відповідачем порушення статті 599 ЦК України. Що стосується посилання представника відповідача, що, оскільки у розписці зазначено про те, що у випадку несплати 125 000 гривень на користь позивача відповідач зобов`язується передати позивачу належну йому частку у статутному фонді ТОВ «LС.UА», і у зв`язку із цим відбулася, як стверджено у відзиві на позовну заяву, «трансформація права вимоги грошей у право вимоги частки у статутному фонді ТОВ «LС.UА», то тут слід звернути увагу суду на наступне. Статтею 600 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. В розумінні статті 600 ЦК України викладене у розписці право запропонувати відповідачем передати позивачу замість сплати суми в 125 000 гривень частку у статутному капіталі ТОВ «LС.UА» є зазначення можливого виду відступного. Проте, стаття 600 ЦК України встановлює передання боржником відступного кредитору, в тому числі іншого майна тощо, якщо таке передання відбулося і на таке передання є згода сторін. Слід зазначити, що з боку відповідача не здійснено будь-яких дій, які б свідчили про передання ним належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «LС.UА» на користь позивача. Зазначена обставина свідчить про відсутність такого бажання насамперед у відповідача, а тому внаслідок цього згода сторін про передачу відповідачем належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «LС.UА» та згода позивача на прийняття такої частки не досягнута, тобто вона відсутня як юридичний факт. Відповідно до п. 4. Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. № 118 інформаційний фонд Реєстру містить такі дані: ідентифікаційні - ідентифікаційний код та найменування суб`єкта. Згідно із пунктом 6 цього ж Положення ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним, у разі перетворення юридичної особи, крім центральних органів виконавчої влади, за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код. У разі припинення юридичної особи шляхом приєднання до іншої юридичної особи та створення на базі юридичної особи, що припинилася, відокремленого підрозділу ідентифікаційний код такої юридичної особи залишається за відокремленим підрозділом. В інших випадках припинення юридичної особи присвоєння її ідентифікаційного коду новоствореним суб`єктам забороняється. Пунктом 7 Положення встановлено, що ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах. Таким чином, виходячи із цього Положення, а також Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» ідентифікаційний код, який присвоюється юридичній особі, є поряд із найменуванням юридичної особи ідентифікуючими юридичну особу даними. При цьому прошу суд звернути увагу додатково на такі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. В розписці в тій її частині, яка стосується можливості відповідачем передати позивачу в частку у статутному капіталі «ТОВ «LС.UА», не наведено достатніх ідентифікуючих ознак цього товариства. Так, зокрема, розписка в частині, яка стосується можливості передачі частки у статутному капіталі, не містить зазначення ідентифікаційного коду такого товариства. Крім того, слід додатково зазначити, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про внесення до цього реєстру відомостей юридичної особі із організаційно-правовою формою «Товариство з обмеженою відповідальністю» та найменуванням - «LС.UА» відсутні. Відтак, навіть за бажання позивача вимагати від відповідача частки у статутному капіталі ТОВ «LС.UА» та звернення із відповідним позовом відносно цієї частки ефективний судовий захист прав позивача був би неможливим виходячи із викладених вище обставин. Отже, виходячи із викладеного позивачем обрано правильний та ефективний спосіб судового захисту його порушеного права шляхом стягнення із відповідача грошових коштів в сумі, визначеній розпискою. Представник відповідача направив заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в яких зазначив, що обґрунтовуючи свої доводи [PERSON] зазначає, що позиція [PERSON] відносно розписки як проекту договору купівлі-продажу є хибною, натомість вважає розписку борговим документом. Відповідач не погоджується із вказаним твердженням позивача, вважає його безпідставним та недоведеним з огляду на наступне. У розписці від 01.07.2018 року вказано, що у разі несплати [PERSON] на користь [PERSON] 125 000,00 грн. у строк до 31.12.2018 року, у нього виникає обов`язок передати [PERSON] свою частку в статутному капіталі ТОВ «LС.UА». Відтак, виходячи зі змісту розписки, позивач після 31.12.2018 року позбавлений права на стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 125000,00 грн., (в т.ч. в судовому порядку), натомість це право трансформувалося у право вимагати передачі частки відповідача у статутному капіталі ТОВ «LС.UА». Таким чином, позивачем обрано неправильний спосіб захисту права, яке на його думку було порушено. Окрім того, посилання позивача на практику Верховного Суд є недоречним, адже предметом наведених судових спорів було стягнення заборгованості за договором позики, що не має відношення до даної справи. Натомість, в даній справі доречно застосувати іншу практику Верховного Суду, а саме Постанову КЦС по справі № 369/3340/16-ц від 22.08.2019 року, де колегія суддів дійшла наступних висновків: «За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Верховний Суд вказав на недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, оскільки згідно із розпискою відповідач лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти після продажу земельної ділянки, а не повернути отриману у борг суму коштів». Зі змісту розписки, яка фігурує в даній справі, так само не вбачається зобов`язання відповідача повернути отриману у борг грошову суму у розмірі 125 000,00 грн., а наявне тільки зобов`язання повернути вартість отриманого устаткування та програмного забезпечення в строк до 31.12.2018 року, а у випадку неповернення, - зобов`язання передати свою частку статутного капіталу у ТОВ «LС.UА». Наголошує, що відповідач не брав у позивача грошових коштів, а відтак між сторонами не виникло правовідносин за договором позики. Відтак, доводи позивача про юридичний зміст розписки як боргового документу є хибними та не підтвердженні належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У своїй відповіді на відзив позивач, посилаючись на ст. 600 ЦК України, яка регламентує припинення зобов`язання переданням відступного, вказує, що викладене у розписці право запропонувати відповідачем передати позивачу замість сплати суми в розмірі 125 000,00 грн., частку у статутному капіталі ТОВ «LС.UА» є зазначенням можливого виду відступного. Проте, вказана норма матеріального права не стосується предмету доказування, а така позиція позивача не може бути взята судом до уваги, з огляду на наступне. Стаття 600 ЦК України встановлює, що зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. Тобто юридичний факт припинення зобов`язання шляхом надання відступного може мати місце лише за згодою сторін, у зв`язку з чим відступне розглядається як один з видів припинення зобов`язання виключно за домовленістю сторін. Твердження позивача про те, що відступним є можливість відповідача замість сплати грошей передати частку у статутному капіталі юридичної особи є хибною, адже ні у розписці, ні в подальших відносинах між сторонами, питання щодо можливості виконання зобов`язання відступним та предмет відступного не розглядалось, а отже такої домовленості досягнуто не було. Фактично, позивач стверджує про факт існування альтернативного зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 539 ЦК України альтернативним є зобов`язання, в якому боржник зобов`язаний вчинити одну з двох або кількох дій. Боржник має право вибору предмета зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Натомість у відповідача ніколи не було можливості обирати один з двох способів виконання зобов`язання. Відтак, доводи позивача носять безпідставний характер та не відповідають дійсним обставинам спору. Позивач у відповіді на відзив констатує той факт, що за даними Єдиного державного реєстру інформація про внесення до нього реєстру відомостей про юридичну особу - ТОВ «LС.UА» відсутня. В підтвердження своїх доводів, позивач до відповіді на відзив додає роздруківку скріншотів із веб-сайту Єдиного державного реєстру, де відобразив запит на пошук інформації про юридичну особу - ТОВ «LС.UА» за назвою. На вказану дію позивач отримав повідомлення, що за цим запитом нічого не знайдено. Вважає за необхідне навести свої міркування щодо наданого позивачем доказу. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. На підтвердження відсутності відомостей про ТОВ «LС.UА» в Єдиному державному реєстрі, позивач посилається на Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 118. Так, зазначений порядок регламентує ведення Держстатом Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, а не Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Ці реєстри є різними за своєю суттю та наповненістю інформації, розпорядниками, доступом до них, порядком отримання інформації із реєстрів тощо. Так, питання щодо отримання відповіді з Єдиного державного реєстру на даний час врегульовано іншими законодавчими актами, а саме Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі - Закон) та Порядком надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Порядок). Безкоштовний пошук відомостей у Єдиному державному реєстрі здійснюється відповідно до статті 11 Закону. Частиною 1 ст. 11 Закону передбачено, що відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата. Згідно ч. 6 ст. 11 Закону, порядок надання відомостей з Єдиного державного реєстру, перелік додаткових відомостей, до яких надається безоплатний доступ через портал електронних сервісів, форма та зміст виписки, витягу визначаються Міністерством юстиції України в Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру. Пунктом 1 статті 8 Порядку передбачено, що у запиті щодо надання витягу з Єдиного державного реєстру зазначаються щодо юридичної особи - один декілька з таких критеріїв пошуку: найменування юридичної особи або ідентифікаційний код. Наголошує, що позивач намагався знайти юридичну особу шляхом введення її найменування літерами латинського алфавіту, в той час як пошук здійснюється лише за запитами кирилицею. Відтак, невміння користуватися електронними послугами Єдиного державного реєстру адвокатом позивача призвело до надання суду хибних доводів щодо відсутності інформації про внесення відомостей про ТОВ «LС.UА». Таким чином, все вищезазначене свідчить про те, що позивачем обрано неправильний та неефективний спосіб захисту порушених прав, а вимоги позовної заяви підлягають відхиленню, оскільки: 1) між сторонами не було укладено договір позики; 2) наявне в розписці зобов`язання не є відступним в розумінні ст. 600 ЦК України; 3) між сторонами не існує та не існувало альтернативних зобов`язань; 4) позивач безпідставно стверджує про відсутність у Єдиному державному реєстрі інформації про ТОВ «LС.UА». На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved