Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить виділити в натурі належну їй 231/400 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , визнавши за позивачем право власності на приміщення: 2-1 вітальня - 19,6 м. кв., 2-2 кухня - 17,5 кв.м., 2-3 житлова кімната - 13,1 кв.м., 2-4 санвузол - 5,1 кв.м., загальною площею 55,3 кв.м.; у власність відповідача позивач просить виділити 169/400 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , визнавши за відповідачем право власності на приміщення: 1-1 кухня - 9,1 кв.м, 1-2 ванна - 6,2 кв.м., 1-3 коридор - 2,6 кв.м., 1-4 житлова кімната - 18,6 кв.м., загальною площею 36,5 кв.м., та сарай літ. Б, вбиральня літ. Г, навіс літ. Д, навіс літ. Е, гараж літ. Ж. Крім того, позивач просить визначити конкретний порядок користування земельною ділянкою площею 0,600 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ,виділивши позивачу в користування земельну ділянку площею 231/400 частин від 0,600 га, а відповідачу - 169/400 частин від 0,600 га. (а.с. 37-40) Позивач мотивує заявлені вимоги тим, що позивач є власником 231/400 частин спірного житлового будинку, 33/100 частин цього будинку належить позивачу згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2003 року, а 99/400 частин будинку позивачу належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.02.2018 року. Відповідачу належить 169/400 частин будинку, 34/100 частини на підставі договору дарування від 12.08.1993 року та 33/400 частини, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.02.2018 року. Земельна ділянка, яка є предметом спору, була надана попередньому власнику будинку, батькові сторін спірних правовідносин [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на право особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти кімнат включно, посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 30.12.1955 року. Ця земельна ділянка не приватизована, а сторони користуються нею. Спірний будинок складається з двох автономних квартир, з окремими входами та автономними комунікаціями. Позивач вважає, що частки сторін у житловому будинку фактично виділені з огляду на технічну можливість такого виділу, однак між сторонами постійно виникають непорозуміння з приводу сплати комунальних послуг та користування приміщеннями будинку, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом в судовому порядку. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою. (а.с. 63-65) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року заяву відповідача [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою - залишено без задоволення. (а.с. 79) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. (а.с. 87-88) Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року на підставі клопотання позивача [PERSON] у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. (а.с. 98-101) 25.09.2019 року матеріали вищезазначеної цивільної справи експертом повернуто на адресу суду у зв`язку із неможливістю виконанням ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року. (а.с. 126-127) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року відновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою та справу призначено у підготовчому засіданні. (а.с. 128-129) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року клопотання представника позивача [PERSON] про залишення без розгляду частини позовних вимог, заявлене в межах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, - залишено без розгляду. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що містить зміст позовної заяви. Представник відповідача - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, про поважні причини неявки належним чином суд не повідомила. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи неодноразово повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] складається з двох кухонь - 9,1 кв.м., 17,5 кв.м., ванної кімнати - 6,2 кв.м., санвузол - 5,1 кв.м., вітальні - 19,6 кв.м., коридору - 2,6 кв.м., двох житлових кімнат - 18,6 кв.м., 13,1 кв.м., що підтверджено технічним паспортом на будинок від 12.07.2017 року. (а.с. 15-19) За даними Витягу з реєстру територіальної громади м. Києвау будинку [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO]. (а.с. 150-152) Земельна ділянка площею 600 кв.м. по [ADDRESS] надана Житловим управлінням Виконкому Дарницької районної Ради депутатів трудящих м. Києва [PERSON] у безстрокове користування на підставі Договору від 30.12.1955 року. (а.с. 21-22) На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2003 року [PERSON] належить на праві власності 33/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . (а.с. 8-11) На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.2018 року [PERSON] належить на праві власності 99/400 частин житлового будинку [ADDRESS] . (а.с. 12, 13, 14) За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 28.02.2018 року [PERSON] належить на праві власності у порядку спадкування 33/400 частин будинку [ADDRESS] та 34/100 частини на підставі договору дарування від 12.08.1993 року, що підтверджено Договором дарування від 12.08.1993 року, встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2003 року та Архівною довідкою Київського державного нотарільного архіву від 14.05.2003 року. (а.с. 9, 23, 25-26, 189-190) Таким чином, станом на день ухвалення даного рішення суду [PERSON] належить на праві власності 231/400 частин будинку [ADDRESS] , а [PERSON] належить на праві власності 169/400 частин будинку [ADDRESS] . Згідно Листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 15.11.2017 року № 29-26-0.22-8205/2-17, документи, що посвідчують право власності/користування земельною ділянкою на території [ADDRESS] , у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021, територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері земельних відносин у м. Києві, не реєструвались. Інформація про реєстрацію до 01.01.2013 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , не передавались. (а.с. 24) Згідно Листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 14.12.2018 року № 900/0-997/6-18, Станом на день складення цього Листа відомості щодо державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі на території м. Києва за адресою: [ADDRESS] та рішення про передачу її у власність/користування юридичним і фізичним особам в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві - відсутні. (а.с. 116-117) Згідно Повідомлення експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 18.09.2019 року № 22241/18-42, доступ до об`єкта дослідження по [ADDRESS] не було забезпечено, у зв`язку з чим на підставі ч. 8 ст. 72 ЦПК України експерт повідомляє про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи. (а.с. 126-127) Відповідно до ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183 Цивільного кодексу України). Подільну річ можна поділити на частини, кожна з яких може бути використана для тих же цілей, для яких річ призначалась до її поділу. Наприклад, житловий будинок може бути поділений на дві частини або більше. При цьому повинна бути збережена можливість використання кожної із частин будинку як житло. Неподільна річ у разі її поділу втрачає своє цільове призначення. Відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними . У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності (с. 364 Цивільного кодексу України), у разі поділу (ст. 367 Цивільного кодексу України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, порядок виділу у натурі частки із спільного майна і порядок встановлення користування спільним майном. За таких обставин суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору наявні правовідносини про поділ в натурі між співвласниками нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, що урегульовано нормою ст. 367 Цивільного кодексу України. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 367, 379, 380, 382 Цивільного кодексу України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд України у Постанові від 03 квітня 2013 року Справа № 6-12цс13. Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Крім того, відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі . Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. За нормою статті 87 Земельного кодексу України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 Земельного кодексу України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. (ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України) Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Як убачається з матеріалів справи, позивач просить виділити в натурі належну їй 231/400 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , визнавши за позивачем право власності на приміщення: 2-1 вітальня - 19,6 м. кв., 2-2 кухня - 17,5 кв.м., 2-3 житлова кімната - 13,1 кв.м., 2-4 санвузол - 5,1 кв.м., загальною площею 55,3 кв.м.; у власність відповідача позивач просить виділити 169/400 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , визнавши за відповідачем право власності на приміщення: 1-1 кухня - 9,1 кв.м, 1-2 ванна - 6,2 кв.м., 1-3 коридор - 2,6 кв.м., 1-4 житлова кімната - 18,6 кв.м., загальною площею 36,5 кв.м., та сарай літ. Б, вбиральня літ. Г, навіс літ. Д, навіс літ. Е, гараж літ. Ж, а також позивач просить суд визначити конкретний порядок користування земельною ділянкою площею 0,600 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , виділивши позивачу в користування земельну ділянку площею 231/400 частин від 0,600 га, а відповідачу - 169/400 частин від 0,600 га., вказуючи на те, що між сторонами спірних правовідносин, які є співвласниками часткової власності будинку, не досягнуто згоди з приводу порядку користування житловим приміщенням, тому порушене право підлягає до відновлення у судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed