Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання фіктивним розірвання шлюбу, анулювання актового запису та свідоцтва про розірвання шлюбу, визнання спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з 11.03.1981 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] народилась донька. Як вказує позивач, влітку 2008 року вона з відповідачем розірвали шлюб у зв`язку із проблемами чоловіка по бізнесу, загрозі його життю, недопущення проблем для сім`ї. Вказує, що після розірвання шлюбу їх стосунки не змінились, але пізніше стосунки дещо погіршувались та зрештою звелись до телефонних дзвінків. Починаючи з 2016 року, позивачу випадково стало відомо з мережі інтернет про відповідача та про те, що починаючи з початку 2010 року він фактично проживає у передмісті м. Києва, веде бізнес у м. Києві, є депутатом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, набув майно у власність. У зв`язку із цим позивач вказує, що фактично розлучення було здійснено лише з метою приховати від неї спільно нажите майно та отримати змогу самостійно розпоряджатися цим майном. На підставі цього позивач просила суд визнати розірвання шлюбу між нею та відповідачем фіктивним, анулювати актовий запис в книзі реєстрації розірвань шлюбів та анулювати свідоцтво про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на майно: домоволодіння, загальною площею 272,2 кв.м. по [ADDRESS] , домоволодіння загальною площею 972 кв.м. по [ADDRESS] , земельну ділянку, площею 0.0883 га, кадастровий номер 3222485901:01:033:0051 по [ADDRESS] , житловий будинок загальною площею 209,7 кв.м. по [ADDRESS] , земельну ділянку, площею 0.0801 га, кадастровий номер 3222485901:01:003:0269 по [ADDRESS] , автомобіль Volkswagen Touareg, 2011 року випуску, д/н [NUMBER] , чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] та поділити вказане майно між ними по 1/2 частині за кожним. У судове засідання позивачка і представник позивача не з`явилися, подали суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, позов підтримали і просили його задовольнити. У судове засідання відповідач і представник відповідача не з`явились, представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідача і представника відповідача, проти задоволення позову заперечували. У судове засідання третя особа не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.03.1981 року [PERSON] та [PERSON] (прізвище після шлюбу [PERSON] ) зареєстровали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 11.03.1981 року. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 03.04.1982 року. 10.06.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 541 від 10.06.2008 року. Щодо позовних вимог позивача в частині визнання фіктивним розірвання шлюбу між нею та відповідачем, анулювання актового запису в книзі реєстрації розірвань шлюбів та анулювати свідоцтво про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, то суд зазначає наступне: Згідно ст. 108 СК України За заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану. З урахуванням наведених положень сімейного законодавства, розірвання шлюбу може бути визнане фіктивним за таких умов: розірвання шлюбу повинно бути здійснене відповідно до положень статті 106 СК України, тобто органом державної реєстрації актів цивільного стану; жінка та чоловік після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю; на момент розірвання шлюбу вони не мали на меті припинення шлюбних відносин. При цьому для визнання розірвання шлюбу фіктивним є необхідною наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів, які підтверджують існування в обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії, спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин (наприклад, репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Суд відзначає, що позивач не довів наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, позивач не довів, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин та не надав належних і допустимих доказів, що колишнє подружжя не мало наміру припиняти шлюбні відносини. На момент розірвання шлюбу позивач і відповідач фактично проживали окремо, відносини позивача і відповідача не мали сімейний, шлюбний характер. Крім того, [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 05.10.2017 року. При цьому суд враховує, що з моменту розірвання шлюбу до звернення позивача до суду з цим позовом пройшло майже 10 років, однак жоден із колишнього подружжя до цього часу не порушував питання про визнання розірвання шлюбу фіктивним. Вказана вище правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі № 644/6976/16-ц. За таких обставин позовні вимоги позивачки в частині визнання фіктивним розірвання шлюбу між нею та відповідачем, анулювання актового запису в книзі реєстрації розірвань шлюбів та анулювати свідоцтво про розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача в частині визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна, то суд зазначає наступне: Згідно ст. 60 СК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 68 СК України Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 69 СК України Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст. 71 СК України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано: П. 19 Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. П. 22 Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П. 23 Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. П. 24 До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14 ). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. П. 25 Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як вбачається з матеріалів справи, то: 05.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку, площею 0,1156 га, розташована за адресою [ADDRESS] . 05.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив незакінчений будівництвом, побудований на 71%, житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] 12.06.2008 року зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , загальною площею 272,2 кв.м., житловою площею 89,3 кв.м. 30.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] , яке в цілому складається з одного житлового будинку загальною площею 272,2 кв.м., житловою площею 89,3 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами. При цьому в договорі вказано, що договір вчинено за згодою [PERSON] .. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114021679 від 14.02.2018 року вказано, що житловий будинок загальною площею 272,2 кв.м., житловою площею 89,3 кв.м. з господарськими спорудами та будівлями за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , починаючи з 09.02.2018 року. За таких обставин вказаний об`єкт нерухомого майна не є спільним сумісним майном подружжя станом на час розгляду справи та не підлягає поділу між сторонами спору. Крім того, слід зазначити, що під час перебування в шлюбних стосунках позивача і відповідача 05.12.2006 року [PERSON] було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок, побудований на 71%, розташований за адресою [ADDRESS] , а не житловий будинок, що є предметом спору. Право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , відповідач набув 12 червня 2008 року, тобто після розірвання шлюбу-10 червня 2008 року. 16.07.2010 року зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , загальною площею 972,0 кв.м., житловою площею 605,4 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами. Зважаючи на те, що право приватної власності за відповідачем зареєстровано 16.07.2010 року, після розірвання шлюбу, то вказаний об`єкт нерухомого майна не є спільним сумісним майном подружжя станом на час розгляду справи та не підлягає поділу між сторонами спору. 14.02.2017 року зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 3222485901:01:033:0051, площею 0,0883 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для розміщення торгово-розважального центру за адресою [ADDRESS] . Зважаючи на те, що право приватної власності за відповідачем зареєстровано 14.02.2017 року, після розірвання шлюбу, то вказаний об`єкт нерухомого майна не є спільним сумісним майном подружжя станом на час розгляду справи та не підлягає поділу між сторонами спору. 16.12.2015 року зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 209,7 кв.м., житловою площею 86,1 кв.м., на земельній ділянці, кадастровий номер 3222485901:01:003:0269, площею 0,0801 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS] . Зважаючи на те, що право приватної власності за відповідачем зареєстровано 16.12.2015 року, після розірвання шлюбу, то вказаний об`єкт нерухомого майна не є спільним сумісним майном подружжя станом на час розгляду справи та не підлягає поділу між сторонами спору. 07.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0.0801 га., розташованої за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222485901:01:003:0269. 13.10.2015 року зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 3222485901:01:003:0269, площею 0,0801 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS] . Зважаючи на те, що 07.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, тобто після розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем, та право приватної власності за відповідачем зареєстровано 13.10.2015 року, тобто вже після розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем, то вказаний об`єкт нерухомого майна не є спільним сумісним майном подружжя станом на час розгляду справи та не підлягає поділу між сторонами спору. 23.03.2011 року зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на автомобіль Volkswagen Touareg, д/н [NUMBER] , чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , об`єм двигуна 2967. Зважаючи на те, що право приватної власності за відповідачем зареєстровано 23.03.2011 року, тобто після розірвання шлюбу, то вказаний об`єкт рухомого майна не є спільним сумісним майном подружжя станом на час розгляду справи та не підлягає поділу між сторонами спору. За таких обставин позовні вимоги позивача в частині визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна не підлягають задоволенню. Згідно ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За ст. 77 ЦПК України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Що стосується заявленого відповідачем строку позовної давності, то суд зазначає, що згідно ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Виходячи зі змісту статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-381цс18. За таких обставин у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: dismissed