Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до ТОВ ВНФ «Зеленогірське» про повернення земельної ділянки та не перешкоджання у володінні та користуванні. В подальшому вона змінила вимоги та просила визнати недійсним договір оренди землі. В обґрунтування вимог, позивач вказувала, що її на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,95 га, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області. Вона має намір господарювати на земельній ділянці самостійно. Договір оренди землі із ТОВ ВНФ «Зеленогірське» вона не підписувала. В зв»язку із цим, позивач просила позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що її земельна ділянка знаходилася в оренді ТОВ «Зеленогірське» згідно договору оренди землі, який вона підписала в 2005 році. Коли її син звернувся до керівника ТОВ «Зеленогірське», щоб забрати землю для самостійного обробітку, то виявилося, що є договір за 2010 рік, але вона його не підписувала. Представник позивача - адвокат Остапишена Л.С. в судовому засіданні позові вимоги підтримала , вказуючи на те, що відповідач договір не підписувала, а отже договір оренди землі є недійсним. Представник відповідача - ТОВ ВНФ «Зеленогірське» Крайнюк О.А. в судовому засіданні позов не визнав, вказуючи на те, що позивач отримувала орендну плату, тобто погоджувалася із умовами договору, крім того вона пропустила строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із слідуючого. В судовому засіданні безспірно встановлено, що [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 1.95 гектарів у межах згідно планом, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер № [NUMBER], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку /а.с.12/. В судовому засіданні безспірно встановлено, що у відділі Держкомзему у Любашівському районі зареєстровано договір оренди землі від 15 грудня 2010 р., який укладений між [PERSON] та ТОВ ВНФ «Зеленогірське», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 12 березня 2012 року за № 512330004000675. З умов зазначеного договору вбачається, що [PERSON] надала, а ТОВ ВНФ «Зеленогірське» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Гвоздавської сільської ради площею 1,95 га, строком на 10 років. Правовідносини, що виникли між сторонами справи регулюються нормами цивільного права та вимогам ЗУ «Про оренду землі». Відповідно до ст.13, 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди укладається у письмовій формі. За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3, 4 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Згідно ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В той же час, відповідно до висновку експерта № 14/133п від 12.05.2016 р. підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі від 15 грудня 2010 р. та акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду, який є додатком № 1 до зазначеного договору, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підписів [PERSON] /а.с.81-86/. З наведеного вбачається, що Договір оренди землі від 15 грудня 2010 року не відповідає внутрішній волі позивачки, нею не був підписаний, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст.236 ЦК України, правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Посилання представника відповідача на визнання позивачкою договору оренди землі шляхом отримання орендної плати у натуральній формі, як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд не приймає до уваги виходячи із наступного. Частина 2 ст.218 ЦК України визначає, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладено усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. По даній справі встановлено, що письмова форма договору існує, але цей договір не підписувався власником земельної ділянки, і ТОФ ВНФ «Зеленогірське» не позивається до [PERSON] з вимогою про визнання спірних договорів дійсними з підстав, вказаних в ч.2 ст.218 ЦК України. Відповідачем під час розгляду справи заявлено про застосування строків позовної давності (а.с.28-31). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки( ст.257ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідач вказував, про те, що договір оренди укладено 15.12.2010 р., а його державну реєстрацію проведено 12.03.2012 року, позивач кожен рік отримувала орендну плату, тому позивач звернулася до суду із пропуском строку позовної давності . Проте , суд не погоджується з доводами відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В судовому засіданні встановлено, що позивач дізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише восени 2015 року, після звернення до керівництва ТОВ ВНФ «Зеленогірське» її сина [PERSON] , який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка та підтвердив зазначені обставини. Посилання представника відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримувала орендну плату за користування землею, є таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України. Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-48цс15. Таким чином, строк звернення до суду позивачем не пропущений, правила позовної давності не застосовуються. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За приписами норм ст.ст. 79, 84, 88, 89 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також відповідного розрахунку, є підставою для відмови в задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат. Оскільки в матеріалах справи відсутній розрахунок витрат адвоката позивачки із зазначенням характеру правової допомоги та часу їх надання, суд вважає, що в задоволенні вимог [PERSON] щодо стягнення на її користь з відповідача витрат на правову допомогу адвоката в сумі 1500 гривень слід відмовити. В той же час, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп., які сплачено позивачем при звернені до суду /а.с.1/ та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 900 грн. 48 коп., що підтверджується квитанцією від 05 травня 2016 р. /а.с.107/.

Outcome: approved