Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що 09.07.1996 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В., на підставі якого позивачем придбано квартиру [ADDRESS] . Вказаний Договір було зареєстровано у встановленому порядку КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві згідно листа від 13.09.2019 року повідомлено, що 06.10.2017 року припинено діяльність приватного нотаріуса Левицького Р.В., який особисто відмовився здійснити передачу в архів документів нотаріального діловодства, у зв`язку з чим 13.03.2018 року створено комісію по вилученню та передачі документів нотаріального діловодства та архіву нотаріуса до Київського державного нотаріального архіву. Крім цього, відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 1996 рік том 2, за реєстровим номером 2550 від 09.07.1996 року приватним нотаріусом Левицьким Р.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , однак документів посвідчення приватним нотаріусом договору купівлі-продажу квартири від 09.07.1996 року за реєстровим № 2550 не виявлено, тому відсутня можливість видати дублікат договору. Оскільки правовстановлюючі документи на квартиру втрачено, позивач позбавлений можливості здійснити реєстрацію права власності на квартиру із внесенням даних до державного реєстру права власності, тому позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. 16.03.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левицький Роман Всеволодович, про визнання права власності, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (а.с. 34-36) Відповідач Центральне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ), яке утворено внаслідок ліквідації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, не скористався процесуальним правом подачі відзиву, а треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Левицький Р.В. - правом подачі письмових пояснень на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 16 березня 2020 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 та ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що 09.07.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В., зареєстрований в реєстрі за № 2550, на підставі якого [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . Вказаний Договір було зареєстровано у встановленому порядку КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 12.08.1996 року. (а.с. 5) Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV,- у редакції, чинній на момент укладення досліджуваного договору купівлі-продажу квартири). Згідно інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13.08.2019 року КВ-2019 № 31535, за даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В., реєстровий № 2550. (а.с. 8) За даними Листа від 13.09.2019 року № 13717/4-19 Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 06.10.2017 року припинено діяльність приватного нотаріуса Левицького Р.В., який особисто відмовився здійснити передачу в архів документів нотаріального діловодства, у зв`язку з чим наказом від 13.03.2018 року № 142/6 створено комісію по вилученню та передачі документів нотаріального діловодства та архіву нотаріуса до Київського державного нотаріального архіву. Крім цього, відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 1996 рік том 2, за реєстровим номером 2550 від 09.07.1996 року приватним нотаріусом Левицьким Р.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , однак документів посвідчення приватним нотаріусом договору купівлі-продажу квартири від 09.07.1996 року за реєстровим № 2550 не виявлено, тому відсутня можливість видати дублікат договору. (а.с. 9) За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2020 року відомості про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] у Реєстрі відсутні. (а.с. 10) Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Згідно ч. 1-2 статті 325 Цивільного кодексу України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженим. Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як убачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Дане положення кореспондується у п. 1, 5 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», відповідно до якого державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. (правова позиція Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2019 року у справі № 905/494/18) Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved