Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2017 р. звернулась до суду з позовом до Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім.. [PERSON] НАМН України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку( 27.01.2017 р.) в сумі 88\~046 грн. 60 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що перебувала в трудових відносинах с відповідачем з 01.11.2001 р. по 20.02.2013 р. При звільненні [PERSON], державною установою не проведена виплата всіх належних їй від відповідача сум, а саме 192 грн. 70 коп., що підтверджується рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2016 р. За виконавчим документом, виданим Жовтневим районним судом м.Харкова від 07.12.20016 р., з відповідача стягнута зазначена сума на користь [PERSON] При середньоденній заробітній платі позивача 91 грн. 24 коп. та періоду затримки розрахунку з 21.02.2013 р. по день фактичного перерахування суми 27.01.2017 р. , [PERSON] просить стягнути з Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім.. [PERSON] НАМН України» 88 тис. 046 грн. 60 коп. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх повністю задовольнити. Представник відповідача - Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» позовні вимоги не визнав, надавши письмові заперечення, в яких стверджує, що майнові вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку розглянуті та мотивовані в рішеннях Жовтневого районного суду м.Харкова від 27.11.2015 р. і апеляційного суду Харківської області 11.07.2016 р., якими позов щодо здійснення повного розрахунку і виплати середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільнені залишені без задоволення. Розрахунок з [PERSON] проводився не відповідачем, а безпосередньо органом Державного казначейства на підставі Порядку виконання рішень про стягнення коштів Державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845. Як зазначає представник, відповідач не може нести відповідальність за дії, які має виконувати інший орган, не впливає на фінансові процедури органу Державного казначейства та не є винним у затримці розрахунку при звільненні. Крім того, представник відповідача звертає увагу на те, що стягнута сума 192 грн. 70 коп. не може вважатися заробітною платою. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного. Позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державною установою «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» з 01 листопада 2001 р.по 20 лютого 2013 р. і обіймала посаду провідного наукового співробітника за сумісництвом на 0,5 посадового окладу. У лютому 2014 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» , в якому серед низки вимог, просила зобовязати відповідача здійснити повний розрахунок , стягнути середній заробіток за затримку остаточного розрахунку при звільненні за весь час затримки. Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 27.11.2015 р., що набрало законної сили рішенням апеляційного суду Харківської області від 11.02.2016 р., в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 р. рішення апеляційного суду Харківської області від 11.02.2016 р. скасовано у частині вирішення позову про стягнення заробітної плати за березень 2012 р. у розмірі 192 грн. 70 коп. та про зобовязання надати наказ при звільненні, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11.07. 2016 р. рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 27.11.2015 р. в частині вирішення позову про зобовязання надати наказ при звільненні та стягнення заробітної плати за березень 2012 р. скасовано та стягнуто з Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» на користь [PERSON] суму у розмірі 192 грн. 70 коп. за нормами ст. 1215 Цивільного кодексу України Рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що архівна відомість за 2012 р. відображає зазначену суму зі значенням «мінус» у складі нарахувань за березень 2012 р., вид оплати- доплата до суми, тобто заробітна плата за березень зменшена на 192 грн. 70 коп.За поясненнями представника Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» , на підставі наказу державної установи № 19 від 13.03.2012 р., зменшено фонд штатного розпису за рахунок зменшення доплат за науковий ступінь у розмірі 5% посадового окладу і зменшення доплати за вчене звання у розмірі 5% посадового окладу, у звязку з чим проведено перерахунок заробітної плати за січень 2012 р. В результаті перерахунку із заробітної плати відраховано 192 грн. 70 коп., з яких 68 грн. 60 коп.- доплата в лютому за січень, 124 грн. 10 коп.-доплата в лютому. За висновком суду, оскільки з боку Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» відсутня розрахункова помилка, кошти в сумі 192 грн. 70 коп., які нараховані [PERSON] добровільно, за відсутності недобросовісності набувача, підлягають поверненню. Виконавчий лист про стягнення з Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» на користь [PERSON] 192 грн. 70 коп., виданий Жовтневим районним судом м.Харкова 07.12.2016 р. ,знаходився на примусового виконанні, опрацьований Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківській області відповідно до пп.27-32 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845( зі змінами), та виконаний в повному обсязі 27.01.2017 р., що підтверджується відповідним листом від 01.02.2017 р., направленим [PERSON] При цьому, позивача повідомлено, що віднесення Головним управлінням стягнутих коштів до заробітної плати стягувача не відноситься до функцій Державної казначейської служби України ( а.с. 24-25). З наданого позивачем витягу за особовим рахунком вбачається, що позивачеві перераховано 27.01.2017 р. , на виконання рішення суду, 192 грн. 70 коп. У позовній заяві [PERSON] посилається на те, що оскільки відповідач не здійснив виплату всіх сум, що належали їй , а саме 192 грн. 70 коп., в день звільнення, Державна установа «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» зобовязаний згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку . Суд наголошує, що відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «;Про індексацію грошових доходів населення», «;Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору їх розмір підприємство, установа, організація повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В абзаці 1 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених норм вбачається, що підставою відповідальності власника (підприємства, установи, організації) - є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вину власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 29.01.2014 р. (у справі 6-144ц13) після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що до структури заробітної плати належить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Судом встановлено, що сума, яка підлягала стягненню на користь [PERSON], не є у розумінні ст. 116 КЗпП України винагородою за виконану працівником роботу, не була їй нарахована на час звільнення та не малося заборгованості по виплаті заробітної плати. За правилами ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11.07. 2016 р. встановлено, що будь-яка вина Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» щодо зменшення виплати заробітної плати [PERSON] за березень 2012 р. на 192 грн. 70 коп. через відповідне зменшення фонду штатного розпису за рахунок доплат, відсутня, як і розрахункова помилка, безпідставно виплачені кошти заробітної плати не підлягали поверненню, а тому за правилами цивільного законодавства зазначена сумма стягнута на користь позивача. З огляду на викладені обставини, з урахуванням того, що у даному випадку відносини між працівником і роботодавцем виникли не з приводу оплати праці, норми трудового законодавства на них не розповсюджуються, а тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні суд не знаходить. Доводи представника відповідача про те, що розрахунок з позивачем проводиться органом Державного казначейства, а не Державною установою «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І.Мечникова НАМН України» не є вірними. Згідно з вимогами Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, боржником є визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства, тобто відповідач, а рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій), шляхом безспірного списання коштів з рахунків боржника з моменту відкриття відповідних асигнувань. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed