Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивачами, [PERSON] та [PERSON], через свого повноважного представника, адвоката [PERSON], пред'явлено позов до відповідача, [PERSON], згідно даних якого сторона позивача просить: 1). припинити право приватної спільної часткової власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS], компенсувавши останньому вартість цієї частки; 2). визнати за [PERSON] право приватної спільної часткової власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]; 3). визнати за [PERSON] право приватної спільної часткової власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено про те, що 27 січня 1990 року позивач [PERSON] уклала шлюб з відповідачем. 01 грудня 2016 року рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем розірвано. З 14 вересня 1990 року позивач [PERSON] та відповідач мають сина - позивача [PERSON]. 03 грудня 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Семенівської міської ради народних депутатів Чернігівської області № 155 від 26 листопада 1998 року позивачам та відповідачу було видане свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до вказаного свідоцтва, позивачі та відповідач є власниками зазначеної квартири, по 1/3 частці кожен. Свідоцтво про право власності зареєстроване у Новгород-Сіверському міжміському бюро технічної інвентаризації 27 березня 2000 року у реєстрову книгу № 2 за реєстраційним № 155. Квартира позивачів та відповідача складається з 1 кімнати житловою площею 16,10 м кв, кухні площею 7,10 м кв, коридору площею 4,70 м кв, вбудованої шафи (ніши) площею 0,50 м кв. Також квартира обладнана балконом 0,80 м кв. Загальна площа квартири складає 29,20 м кв. Позивач [PERSON] майже постійно проживає у вказаній вище квартирі, іншого житла у неї немає. Позивач [PERSON] постійно проживає у м. Чернігові у своїй квартирі, у нього також час від часу проживає [PERSON]. Відповідач у квартирі майже не проживає, тільки іноді з'являється взяти деякі речі. Коли позивач [PERSON] та відповідач разом зустрічаються у спільній квартирі, то між ними завжди відбуваються сварки, спільно проживати вони, за доводами позивачів, не можуть. Загалом, з квітня 2016 року, сімейне життя позивача [PERSON] з відповідачем погіршилося, стали виникати суперечки, з липня 2016 року вони перестали жити однією сім'єю. Позивач [PERSON] також знаходиться з відповідачем у напружених відносинах, з ним не зустрічається та не спілкується через відношення останнього до [PERSON]. Через таку ситуацію позивачі, беручи до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року, вимушені звертатися до суду з позовом, аби припинити право відповідача на частку у спільній неподільній квартирі з одночасною компенсацією йому ринкової вартості частки відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю та пояснила про те, що вона переконана у правомірності вимог за позовом до [PERSON]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов також підтримав повністю та пояснив про те, що позовні вимоги, на його погляд, є слушними. Представник позивачів, адвокат [PERSON], у судовому засіданні позов теж підтримав повністю та пояснив про те, що, він глибоко упевнений в тому, що твердження позивачів, викладені у позові, є цілком обґрунтованими. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив про те, що аргументи позивачів, на його думку, зовсім не підтверджуються доказами. Позивач [PERSON] бажає помститися йому, позбавивши його житла, та викинути його на вулицю. Їй квартира зовсім не потрібна, у неї достатньо грошей для того, щоб придбати будь-яке житло. Натомість у нього іншого житла, придатного до проживання, окрім спірної квартири, немає. Через це припинення його права власності на частку квартири істотно ущемлятиме його права та інтереси. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за потрібне у задоволенні позову відмовити повністю за наступних обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом вказаної частини статті для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові № 6-81цс11 від 16 січня 2012 року. Як встановлено судом під час розгляду справи по суті, відповідач [PERSON] з 1998 року постійно проживає в [ADDRESS] (копія ордеру на вселення на а.с. 40), квартира є єдиним придатним для проживання житлом для нього. Таким чином, припинення права власності [PERSON] на належну йому частку в спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у позивачів відсутні докази чинення їм відповідачем перешкод у користуванні квартирою, а тому доводи позивачів про те, що спільне володіння і користування майном є неможливим лише з огляду на те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, є безпідставними. Посилання у позові на правову позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року, не може бути само по собі підставою для задоволення цього позову, адже така правова позиція Верховного Суду України стосується припинення права власності на житло громадянки Російської Федерації, яка в Україні постійно не мешкає і використовує спірне житло тимчасово лише під час відпочинку влітку. Під час розгляду справи в суді, з метою забезпечення позовних вимог про виплату відповідачу [PERSON] компенсації за частку у спільному майні, позивачами [PERSON] та [PERSON] на депозит суду були внесені грошові кошти в сумі по 8803 гривні 84 копійки кожним з позивачів (квитанції на а.с. 122), які підлягають поверненню обом позивачам, зважаючи на те, що позов задоволений бути не може.

Outcome: dismissed