Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі ПАТ «Дельа Банк») про захист прав споживача фінансових послуг, в якому просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. за порушення ПАТ «Дельта Банк» права споживача, що встановлено п.5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування зазначених вимог позивач зазначала, що між нею та ПАТ «Дельта Банк» укладено два договори, №004-20542-090713 та № 003-20523-011014 на відкриття та обслуговування поточних рахунків з використанням та обслуговуванням платіжних карток. Договори банківського рахунку укладено на умовах видачі вкладу на першу вимогу. Станом на 07 грудня 2014 року на рахунку за договором № 004-20542-090713 було 35000,00 грн. Позивачу необхідно було зняти з рахунку більшу частину коштів. Вона вирішила їх зняти з рахунку за допомогою електронної картки, оскільки готівкою через касу банк не мав можливості виплатити ні всю суму, ні суму, яку вона мала отримати через банкомати інших банків. Але при знятті з електронної картки банк ввів обмеження на зняття розміру суми за добу, то позивач спроможна була зняти з рахунку, за допомогою електронної картки, тільки 1400,00 грн. (з двох карток). Тому, її кошти у розмірі 35000,00 грн. було розподілено на два рахунки. При знятті коштів виявились проблеми, так як банкомати не завжди видавали і вказані 1400,00 грн. за добу. Таке зняття коштів для позивача було незручним. 12 грудня 2014 року [PERSON] звернулась з відповідною заявою до 7 відділення ПАТ «Дельта Банк» у м. Харкові з тим, щоб їй було видано кошти через касу відділення. На час звернення на рахунках знаходилось 21128,35 грн. та 11025,02 грн. (разом 32153,55 грн.). Кошти через касу відділення їй не було видано та після подання нею вказаної заяви її електронні картки було заблоковано. 26 грудня 2014 року позивач надала до ПАТ «Дельта Банк» заяву щодо перерахування їй коштів на її особистий рахунок в ПАТ «Укрсоцбанк». 07 лютого 2015 року на вищезазначену заяву вона отримала з ПАТ «Дельта Банк» листа №05-2821130 від 03 лютого 2015 року, щодо перерахування її коштів, в якому її повідомляли про те, що вона може вільно отримати свої кошти в зручний для неї спосіб. Позивач це перевірила і виявилось, що через банкомати кошти вона отримати не має можливості, тому що її картки на видачу коштів не працюють. В касах банку теж кошти не видавали, або видавали по 100,00 грн. на добу, так як банк, мав проблеми з видачею коштів, тому самостійно змінив умови договору. 03 березня 2015 року в ПАТ «Дельта Банк» введено Тимчасову адміністрацію і вказані кошти банк позивачу не видав по цей час. Позивач вважає, що ПАТ «Дельта Банк» свідомо надав їй інформацію яка не відповідає дійсності, чим порушив її права, як споживача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Надав до суду заяву про закриття провадження у зазначеній справі та залишення даного позову без розгляду. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до положень ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ по позовах про захист прав споживачів», розглядаючи питання про характер правовідносин між споживачем і виробником (виконавцем), про наявність основ і умов їхнього виникнення, про права й обов'язки сторін, суд може виходити як з норм Закону України від 12.05.1991 р. «Про захист прав споживачів» і прийнятих відповідно до нього нормативних актів, так і з відповідних норм ЦК України й іншого законодавства, що регулює ті ж самі питання і не суперечать Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 28 грудня 2014 року) виконавцем є субєкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; 13) належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем; 15) недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем); 17) послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Судом встановлено, що між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» укладено два договори, №004-20542-090713 та № 003-20523-011014 на відкриття та обслуговування поточних рахунків з використанням та обслуговуванням платіжних карток /а.с. 32, 32-а/. Договори банківського рахунку укладено на умовах видачі вкладу на першу вимогу. Станом на 07 грудня 2014 року на рахунку за договором № 004-20542-090713 було 35000,00 грн., які розподіллено на два рахунки. При знятті коштів виявились проблеми. 12 грудня 2014 року [PERSON] звернулась з заявою до 7 відділення ПАТ «Дельта Банк» у м. Харкові з тим, щоб їй було видано кошти через касу відділення. На час звернення на рахунках знаходилось 21128,35 грн. та 11025,02 грн. (разом 32153,55 грн.). Кошти через касу відділення їй не видано та після подання позивачем вказаної заяви її електронні картки було заблоковано. 26 грудня 2014 року позивач надала до ПАТ «Дельта Банк» заяву щодо перерахування їй коштів на її особистий рахунок в ПАТ «Укрсоцбанк» /а.с. 3/. 07 лютого 2015 року на вищезазначену заяву вона отримала з ПАТ «Дельта Банк» листа №05-2821130 від 03 лютого 2015 року, щодо перерахування її коштів, в якому її повідомляли про те, що вона може вільно отримати свої кошти в зручний для неї спосіб /а.с. 4/. Однак через банкомати кошти вона отримати не змогла, тому що її картки на видачу коштів не працювали. В касах банку теж кошти не видавали. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» /а.с. 16/. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України. Так, згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За умовами ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає щодо фізичної особи: у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, або у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, ділової репутації. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Хоча вказана норма інших умов для можливості такого відшкодування не визначає, проте судова практика по цивільним справам зводиться до того, що, крім наявності факту порушення відповідних прав, право особи на відшкодування моральної шкоди, зокрема, має бути передбачено спеціальною нормою законодавства, що регулює певні відносини. Стаття 23 ЦК України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних прав. Спори про відшкодування заподіяної моральної (немайнової шкоди) розглядаються судами, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Проте законодавець також передбачив, що відшкодування завданої моральної шкоди може бути закріплено умовами відповідного договору, навіть якщо таке право не передбачено спеціальними нормами, що регулюють конкретні відносини. Якщо мова йде про відшкодування шкоди у позадоговірних відносинах, то загальні підстави відповідальності за таку шкоду визначені, зокрема, ст. 1167 ЦК України. Положення ст. 1167 ЦК України регулюють порядок та підстави відшкодування потерпілому моральної шкоди в деліктних правовідносинах. Право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої споживачу, передбачено п. 5 ч. 1 ст. 4 та ст. 16 Закону № 1023-ХІІ (зі змінами), згідно з якою шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року надав розяснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. За п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 1023-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України від 19 травня 2011 року № 3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції») було розділено підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Так, у разі заподіяння споживачу шкоди (збитків) дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, він мав право лише на відшкодування майнової шкоди (збитків). А в разі заподіяння шкоди небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, споживач мав право на відшкодування як майнової, так і моральної (немайнової) шкоди у випадках, передбачених законодавством. Згідно з чинною редакцією п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 1023-ХІІ споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У статті 1 Закону № 3390-VI поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоровя або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого обєкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст. 711 ЦК України (в ред. Закону № 3390-VI) шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю у звязку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 глави 82 ЦК України. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. З огляду наведеного, позивачем не надано доказів, що її право було порушено у звязку з ненаданням їй інформації, оскільки на її звернення від 26 грудня 2014 року відповідач надав відповідь, в якій міститься інформація щодо отримання грошей з поточних рахунків, в звязку з чим суд не має правових підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки такий вид цивільної відповідальності не передбачений ні умовами договорів № 004-20542-090713 та № 003-20523-011014 на відкриття та обслуговування поточних рахунків з використанням та обслуговуванням платіжних карток, ні Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, ні Законом України «Про захист прав споживачів». Що стосується неможливості отримання позивачем грошей на першу вимогу, то у Банку введено тимчасову адміністрацію і виплати з рахунків вкладників здійснюються відповідно до законодавства, яке регулює діяльність банку в такий час. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не довела свій позов і відмовляє у задоволені позову. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed