Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «ЗАВОД МАЯК» (надалі-АТ «ЗАВОД МАЯК») в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі 81870,38 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до подання позовної заяви за період з 30 травня 2019 року по 17 червня 2019 року в сумі 232548,03 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 29 жовтня 2018 року по 30 травня 2019 року працював на посаді начальника відділу економіки та планування АТ «ЗАВОД МАЯК» з оплатою праці згідно штатного розпису. З лютого 2019 року відповідач не здійснював виплату заробітної плати. На підставі наказу №92-к від 30 червня 2019 року позивач звільнився. Проте, при звільненні заробітна плата яка нарахована в сумі 81870,38 грн. з урахуванням податків 101505,36 грн. йому виплачена не була. Посилаючись на положення ст.117 КЗпП, просив суд також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 1112,67 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 22 червня 2020 року головуючим у справі визначено суддю Яценко Н.О. На виконання ухвали суду від 03 липня 2020 року, якою позовну заяву залишено без руху, позивачем 30 липня 2020 року надано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи. Як видно зі зворотного поштового повідомлення, 28 вересня 2020 року відповідач АТ «ЗАВОД МАЯК» отримав ухвалу суду про відкриття провадження з копією позовної заяви, проте правом на надання відзиву на позов не скористався. Згідно з ч. 1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. За таких обставин суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнитичастково з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу № 92-к про припинення трудового договору від 30 травня 2019 року, [PERSON] звільнений з посади начальника відділу економіки та планування АТ «ЗАВОД МАЯК» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.7). З довідки АТ «ЗАВОД МАЯК» б/н виданої [PERSON] визначена заборгованість по заробітній платі станом на 06 червня 2019 року в сумі 81870,38 грн., без урахування податків та зборів. Також в довідці містяться відомості про нарахований заробіток за період роботи позивача з жовтня 2018 року по травень 2019 року, включно. (а.с.8). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений 30 травня 2019 року, однак відповідачем не проведений повний розрахунок. Заборгованість по заробітній платі станом на 06 червня 2019 року становить 81870,38 грн., що визнано відповідачем у відповідній довідці, що міститься в матеріалах справи, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягаю задоволенню у повному обсязі. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок), що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Відповідач не навів заперечення щодо розміру середньоденного заробітку позивача [PERSON] . Відповідно до пункту 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). З урахуванням заробітку за два останні місяці, що передували даті звільнення за квітень - травень 2019 року в сумі (17513,18 та 20571,06 грн.) 38084,24 грн., та кількості сумарно відпрацьованого часу 16 та 18 робочих днів відповідно, середньоденний заробіток позивача становить 1120,12 грн. Таким чином середній заробіток, за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2019 року по 17 червня 2019 року становить 293471,44 грн., виходячи з розрахунку 1120,12 грн. х 262 робочих днів. При цьому з вказаної суми, мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин висновки Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, з урахуванням принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд ураховує ту обставину, що про тяжкий фінансовий стан підприємства позивач був обізнаний. Фінансова неспроможність відповідача своєчасній виплаті заборгованості по заробітній платі не виключає відповідальність відповідача. Проте, суд ураховує ту обставину, що після звільнення з підприємства у травні 2019 року позивач більше року не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітні платі та середнього заробітку, що сприяло збільшенню його розміру. Також судом враховано, що постановою державного виконавця Оболонського районного відділу ДВС від 24 листопада 2017 року накладено арешт на всі рахунки боржника АТ «ЗАВОД МАЯК», що є загальновідомим фактом, що спричинило невиконання обов`язку відповідача по своєчасній виплаті заробітної плати, що суд враховує при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд з урахуванням принципу співмірності та пропорційності завданої позивачу шкоди, з урахуванням вкрай тяжкого фінансового становища відповідача АТ «ЗАВОД МАЯК», який через арешт рахунків по зведеному виконавчому провадженню, не має можливості здійснювати фінансово-господарську діяльність та погашення заборгованості із заробітної плати, також з урахуванням того, що позивач звернувся до суду з позовом через рік після звільнення, що сприяло збільшенню обсягу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає доцільним зменшити розмір середнього заробітку з урахуванням розміру заборгованості по заробітної плати в розмірі 81870,38 грн. з 293471,44 грн. до 100000 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до знищення відповідача через непомірний тягар компенсаційних витрат. Отже, на підстав викладено, суд приходить до переконання що з відповідача АТ «ЗАВОД МАЯК» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2019 року до 17 червня 2020 року в сумі 100000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивач [PERSON] на виконання ухвали суду сплатив судовий збір в сумі 2325,48 грн., проте, враховуючи, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню в розмірі 100 000 грн., відтак розмір судового збору складає 1000 грн., який слід стягнути з відповідача на користь позивача. Також з відповідача АТ «ЗАВОД МАЯК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки при зверненні до суду з позовом позивач на підставі положення п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати в мінімально визначеному законодавством розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial