Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явила до суду позов шляхом подання позовної заяви до відповідача [PERSON] , який в подальшому уточнила та просила визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), посвідчений біржею нерухомості та основних фондів «Україна» 20 лютого 1998 року за реєстрованим №Н8-304, укладений між [PERSON] та [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] ; визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 62,80 кв.м, житловою площею 48,3 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ) згідно вищевказаного договору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ), належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого біржею нерухомості та основних фондів «Україна» 20 лютого 1998 року за реєстрованим №Н8-304 та зареєстрованого 04 березня 1998 року в Бюро технічної інвентаризації Харківського району в Книзі №1 за реєстровим номером №16. Вище зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку не було посвідчено у нотаріуса, оскільки згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» на момент його укладання договір не підлягав нотаріальному посвідченню. На даний час виникла необхідність розпорядитися належним їй будинком, але нотаріально не посвідчений договір нерухомого майна не приймається нотаріусами. Також позивач позбавлена можливості отримати кадастровий номер земельної ділянки без належного оформлення договору. За вказаних обставин позивач вимушена звернутися до суду . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на житловий будинок залишено без руху, позивачу встановлений строк для усунення назначених в ухвалі недоліків 10 днів з дня вручення копії ухвали. В установлений вищевказаною ухвалою строк позивачем усунуті недоліки, зазначені в ухвалі суду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. На підставі розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області Мазур О.О. «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» № 01-02/86 від 09 жовтня 2019 року у зв`язку із розглядом Вищою радою правосуддя 19 вересня 2019 року заяви про звільнення судді [PERSON] у відставку, відповідно до наказу голови Харківського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року № 05-05/119 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] » призначено повторний автоматичний розподіл судових справ. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 жовтня 2019 року справу передано в провадження судді Березовської І.В. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2019 року справа прийнята до провадження судді Березовської І.В. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2019 року витребувані докази з Липоводолинської державної нотаріальної контори Сумської області, Сумського обласного державного нотаріального архіву. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 грудня 2019 року витребувані докази з Калінінської сільської ради Липоводолинського району Сумської області. 12 березня 2020 року позивачем подана уточнена позовна заява до [PERSON] про визнання договору дійсним, визнання права власності на житловий будинок. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 березня 2020 року у зв`язку зі смертю [PERSON] залучений до участі у справі його правонаступник - [PERSON] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 20 лютого 1998 року між [PERSON] , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] на товарній біржі нерухомості та основних фондів «Україна» укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір зареєстрований в реєстрі за №Н8-304, право власності на будинок зареєстровано в БТІ в цілому за [PERSON] , про що свідчить відповідна відмітка КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» на договорі купівлі-продажу (запис в Книзі 1 за реєстровим №16). Зі змісту договору вбачається, що зазначений будинок був придбаний за суму 4000 гривень, які виплачені покупцем до реєстрації угоди на біржі (п.п.4,5 договору). Зі змісту рішення Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області № 85 від 19 серпня 1996 року вбачається, що позивачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку у зв`язку із купівлею-продажем будинку за вказаною адресою. Згідно довідки Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за вих.№ 784 від 31 жовтня 2018 року, згідно архівних матеріалів БТІ станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в цілому за [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого біржею нерухомості та основних фондів «Україна» 20 лютого 1998 року р№Н8-304. Колишня адреса житлового будинку: [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого станом на 10 лютого 1998 року, загальна площа будинку становить 62,80 кв.м., житлова площа становить 48,3 кв.м. Самовільно зведені будівлі відсутні. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Оскільки відносини між [PERSON] та [PERSON] склалися в момент укладення спірного договору, а саме 20 лютого 1998 року, суд застосовує під час розгляду позовної вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним Цивільний кодекс Української РСР (1963 року). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну абро припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення спірного правочину, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів,допущених до обігу на товарній біржі; б)якщо її учасниками є члени біржі; в)якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до вимог ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 Кодексу). Відповідно до вимог ст. 228 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. За змістом ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 154 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на час укладення спірного договору, передбачено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Як вбачається зі змісту договору від 20 лютого 1998 року, укладеного між [PERSON] , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] на товарній біржі нерухомості та основних фондів «Україна», зазначений правочин містить всі ознаки договору купівлі-продажу, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення вказаного правочину, про що свідчать їх підписи у ньому, за наслідками укладення зазначеного договору [PERSON] передав житловий будинок у власність покупцю [PERSON] , а остання прийняла майно і сплатила за нього певну грошову суму, що достовірно підтверджено під час судового розгляду. Зазначені обставини жодним чином не спростовуються відповідачем [PERSON] , який є правонаступником [PERSON] . У суду відсутні будь-які відомості про те, що [PERSON] або його правонаступник [PERSON] пред`являла претензії з приводу зазначеного майна. Отже, судом встановлено, що вищевказана угода укладена відповідно до вимог законодавства, діючого на момент укладення такої угоди, угода зареєстрована на біржі, однак не посвідчена нотаріально, оскільки на час її укладення посвідчення такої угоди на законодавчому рівні не передбачалося, сторони даного договору купівлі-продажу повністю виконали умови договору, право власності на зазначене домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу зареєстроване комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] 04 березня 1998 року, на її ім`я КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» виданий технічний паспорт, право власності позивача на спірний житловий будинок ніким не оспорюється. Відповідно до вимог ст.47 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на час укладення спірного договору, суд вважає угоду купівлі-продажу дійсною. Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб,права та інтереси юридичних осіб,державні та суспільні інтереси у спосіб,визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). За змістом частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому разі, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Згідно роз`яснень, наданих у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Частиною 1статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Оскільки суд визнав договір купівлі-продажу від 20 лютого 1998 року, укладений між сторонами на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» №Н8-304 дійсним, суд приходить до висновку, що позивач набула право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ) на підставі вказаного правочину. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги позивача та визнає за нею право власності на житловий будинок літ. А-1 загальною площею 62,80 кв.м., житловою площею 48,30 кв.м. відповідно до договору купівлі-продажу від 20 лютого 1998 року, укладеного між сторонами на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» №Н9-692. На підставі викладеного і

Outcome: approved