Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності, належить житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Також в даному житловому будинку зареєстрований її колишній зять [PERSON] , [INFO] , але фактично з жовтня 2017 року не проживає у вищевказаному житловому будинку, добровільно пішов з будинку, не намагається вселитися, не приходить та не користується ним, та залишаючись зареєстрованим у вказаному домоволодінні, перешкоджає у здійсненні її законних прав. Тому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право на користування житловим приміщення в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 07 травня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду з викликом (повідомленням сторін). Позивач [PERSON] в судове засіданні не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просила позовні вимоги задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився про дату, час і місце слухання справи був повідомлений за місцем реєстрації відповідно до ст.128 ЦПК України та шляхом розміщеного, на офіційній веб-сторінці суду, повідомлення про виклик у судове засідання. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Перевіривши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] належить домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , що вбачається яіз копії свідоцтва про право власності від 29.01.2003 року. (а.с. 7). Згідно копії заочного рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Рішення набрало законної сили.(а.с.8) Із довідки №682 виданої 04 травня 2020 року виданої Копичинецькою міською радою, Гусятинського району Тернопільської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований по [ADDRESS] , але за даною адресою не проживає.(а.с.19) Як вбачається із актів встановлення факту проживання [PERSON] , в складі комісії Копичинецької міської ради Гусятинського району Тернопільської області від 23 липня 2019 року, від 20 вересня 2019 року, від 12 листопада 2019 року, від 20 січня 2020 року, від 16 березня 2020 року, комісія встановила, що [PERSON] , 1987 року народження за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, але з жовтня 2017 року за вказаною адресою не проживає та не появляється. (а.с. 9-13). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона проживає разом із бабусею [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] являється її колишнім чоловіком. В 2017 році вони з [PERSON] розлучилися і після розлучення він добровільно покинув місце реєстрації і більше там не проживає. Два роки назад вони з бабусею просили його висилитись з будинку, але він говорив, що це для нього складно. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований і, але не проживає у житловому будинку, що за адресою: [ADDRESS] з жовтня 2017 року. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суб`єктами права приватної власності, згідно ст.325 ЦК України, є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з п.3 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Згідно п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає у житловому будинку, що за адресою: [ADDRESS] з жовтня 2017 року, який належить позивачу, судом не встановлено домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування будинком і залишаючись зареєстрованому у спірному домоволодінні, перешкоджає позивачу у здійсненні його законних прав, а тому [PERSON] , слід визнати таким, що втратив право користування житловим будинком, що за адресою: [ADDRESS] . Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved