Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування своїх вимог зазначивши, що 29.11.2013 року між ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 4000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак всупереч договірним зобов`язанням у встановлені графіком терміни позичальником не повернуто належні грошові кошти, в результаті чого сума кредиту не зменшувалась, а проценти нараховувались на фактичний залишок суми кредиту за кожний день користування кредитом. У зв`язку з цим сума боргу станом на 03.10.2018 року складає 38 491,23 грн., які й просили стягнути з [PERSON] на користь банку, а також судовий збір у розмірі 1762,00 грн. На вказану позовну заяву представником відповідача [PERSON] адвокатом Осадчим А.А. було подано відзив, з якого вбачається наступне. Так, дійсно [PERSON] відкрила картковий рахунок та отримала кредитну картку в АТ КБ «Приватбанк» в 2013 році, а також отримала кредит на суму 4000 гривень. Вказаною карткою вона користувалась до 06.07.2017 року, повертаючи отримані кошти разом із відсотками. 22 червня 2017 року нею було погашено повністю всю заборгованість за кредитним договором, що на той час становила 1920 гривень. Після вказаного платежу заборгованість за кредитом була відсутня та на картці залишалось 9,73 гривень власних коштів відповідачки. Однак 06 липня 2017 року з даного карткового рахунку без її дозволу було списано грошові кошти на суму 348,42 та 1 321,07 гривень під назвою операція «Покупка товару». Після цього списання коштів відповідачка звернулась до банку та заблокувала вказаний рахунок. Незважаючи на це, такі ж самі суми грошових коштів продовжували списуватись з її рахунку, а саме 06.08. та 06.09.2017 року. В подальшому, незважаючи на блокування кредитної картки, з неї продовжувались списуватись такі ж самі кошти як щомісячний платіж за послугою «Миттєва розстрочка» з жовтня 2017 року до квітня 2018 року. На її звернення до позивача щодо самовільного списання без її згоди коштів з її карткового рахунку відповіді вона не отримала, що, на думку представника відповідача, є грубим порушенням прав споживачів. Крім того, представник відповідачки вважає, що річний строк позовної давності щодо вимог банку щодо стягнення неустойки за вказаним кредитним договором позивачем пропущено. За таких обставин просив у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити. Представник позивача за довіреністю Гаренко Н.В. подав до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якій зазначив, що укладення кредитного договору з [PERSON] здійснювалось за принципом укладення договору приєднання у відповідності до ст. 634 ЦК України шляхом підписання відповідачем 29.11.2013 року відповідної заяви, згідно якої вона отримала кредит в сумі 4 000 грн. Також зазначили, що 06.06.2017 року [PERSON] дала згоду на підключення сервісу «Миттєва розстрочка» для отримання споживчого кредиту, вчинивши відповідні дії, в тому числі й введення логіну та пароля при авторизації Приват24. Отже, з виписок по рахунку відповідача вбачається, що вона скористалась послугою «Миттєва розстрочка», після чого були оформлені переноси заборгованості з карти «Універсальна» за допомогою вище вказаного сервісу. Скориставшись даною послуго, відповідачка «обнулила» свою заборгованість за використаний кредитний ліміт, а саме встановлений кредитний ліміт став доступний до використання відповідачем. Однак, скориставшись даною послугою, у відповідача виникло зобов`язання в рамках сервісу «Миттєва розстрочка» зі здійснення регулярних платежів для погашення перенесеної заборгованості. Крім того зазначили, що послуги, які пов`язані з карткою, надаються за умові володіння особистою інформацією Клієнта. Представник позивача також вказав, що з виписки по рахункам відповідачки вбачається, що вона активно користувалась послугами банку, здійснювала погашення заборгованості протягом тривалого часу, втому числі й після підключення послуги «Миттєва розстрочка». При цьому оскільки вказана послуга не є окремим кредитним договором, а є лише додатковою послугою для власників кредитних карт, підписання окремого кредитного договору не вимагається. Вказали, що Постановою НБУ від 05.11.2014р. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» встановлено обов`язок власника банківської картки надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний документ, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним, а після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, негайно повідомити банк в спосіб, передбачений договором. В іншому випадку до моменту повідомлення банку ризик збитків від здійснення операцій несе користувач. При цьому стверджував, що від відповідачки жодних дзвінків у банк про втрату картки не надходило; з виписки по рахунку видно, що відповідачка неодноразово здійснювала переказ коштів на погашення заборгованості зі своїх карт, також з картки здійснювались поповнення телефону, що, на думку представника позивача, свідчить, що користувалась карткою та оформлювала додаткові послуги за нею саме відповідачка. Також вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності за вимогами щодо стягнення суми заборгованості за кредитом, оскільки строк дії перевипущеної картки відповідачки становить до 09.2020 року, позивач же звернувся з позовом 16.10.2018 року, тобто до спливу строку позовної давності. За таких обставин просив позов банку до [PERSON] задовольнити. На відповідь на відзив позивача від представника відповідачки [PERSON] були подані заперечення, з яких вбачається, що [PERSON] жодного дозволу на підключення послуг «Миттєва розстрочка» та «Оплата частинами», а також послуги «Покупка товару», які проводились без її відома, не надавала, оскільки всі ці операції здійснювались вже після блокування її картки 06.07.2017 року, а тому в даному випадку ризик збитків від здійснення операцій за даною карткою має нести саме банк. Просив позов АТ КБ «Приватбанк» відхилити. На заперечення відповідача представником позивача було надано пояснення, згідно яких останній вважає, що відповідно до виписок з карткового рахунку відповідачки вбачається, що вона активно користувалась картковим рахунком, також частково сплачувала заборгованість за кредитним договором, що підтверджується випискою з рахунка відповідачки, який є належним та допустимим доказом по справі. При цьому зазначив, що відповідачкою доказів звернення до банку за оскарженням операції по її картковому рахунку суду не надано, з заявою про постановку картки у стоп-лист платіжної системи або з вимогою про блокування картки відповідачка до банку не зверталась. При цьому вважає, що розрахунок заборгованості відповідачкою не спростований, контррозрахунок суду не наданий, судово-економічні експертизи нею не призначались. Наголосив, що наданий час відповідачка належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконала. Просили задовольнити позов в повному обсязі. В судове засідання представник позивача АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, разом з позовною заявою надіслав до суду клопотання про розгляд справи в його відсутність, просив позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Осадчий А.А. в судовому засіданні позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» визнав частково, а саме в частині заборгованості за тілом кредиту, в іншій частині в задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки відповідачка на умовах, що вказані банком, кредитний договір не підписувала, суму відсотків за користування кредитом, а також неустойку у випадку неналежного виконання зобов`язань за договором не узгоджувала. Зазначив, що доводи, викладені у відзиві на позовну заяву щодо використання картки та оформлення послуги «Миттєва розстрочка» сторонніми особами, він підтримує, однак доказів звернення відповідачки до банку з повідомленням про це, відповідачка не має. Не заперечував проти часткового задоволення позову - в частині заборгованості за тілом кредиту. Суд, вислухавши пояснення представника відповідачки, вивчивши письмові доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, з матеріалів справи встановлено, що 29.11.2013 року [PERSON] підписала заяву про отримання кредиту та про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг й ознайомлення з Тарифами банку (а.с. 9). За умовами вказаного договору, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та виписку про рух коштів з карткового рахунку відповідача. Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість [PERSON] перед банком станом на 03.10.2018 р. складає 38 491,23 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 15 176,51 гривень; нараховані відсотки за користування кредитом - 4743.51 грн., нарахована пеня - 16 262,10 грн., штраф (фіксована частка) - 500.00 гривень, штраф (процентна складова) - 1 809,11 гривень (а.с. 7-8). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). При цьому, у заяві позичальника від 29.11.2013 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена. Також у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). На думку суду, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (29.11.2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19.10.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.11.2013 року шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З огляду на викладене, правові підстави для стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування кредитом, пені за прострочене зобов`язання, а також штрафів в суду відсутні. З огляду в цій частині в задоволенні позовних вимог Банку слід відмовити. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 29.11.2013 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, розмір яких підтверджуються наданою позивачем випискою з банківського рахунку відповідача (а.с. 65-71). Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності відповідальності відповідача за утворену внаслідок неправомірних дій іншої особи заборгованість за кредитом, оскільки в порушення вимог ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач [PERSON] після виявлення зняття не нею коштів з її карткового рахунку, негайно не повідомила про це банк, доказів про зворотнє суду не подала, через що має відповідати за операції, проведені з її картою. Таким чином, в суду наявні правові підстави для стягнення з боржника суми непогашеної заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 176,51 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним вимогам від заявлених (заявлено 38491,23 грн., задоволено 15176,51 грн.), в сумі 694,73 грн. (1762,00грн. х 15176,51 грн. /38491,23 грн.) На підставі ст. ст. 509, 525, 526, 530, 625, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial