Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 02.06.2011, згідно якої отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач виконав умови договору. Однак, відповідач зі своєї сторони порушив умови договору та має прострочену заборгованість. Ухвалою судді від 13.06.2019 позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» залишено без руху, але 01.07.2019 на адресу суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшла заява з пакетом документів та часткоо виконано вимоги ухвали. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.07.2019 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав клопотання про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, проти винесення заочного рішення в разі повторної неявки відповідача не заперечує. В судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить зворотне повідомлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання», та через повідомлення на офіційному веб-сайті Судової влади України, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 02.06.2011 [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк». У заяві зазначено, що [PERSON] згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідно до умов договору, відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «Приватбанк» на ПАТ КБ «Приватбанк». 17.07.2009 проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 12241050038006727). На підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «Приватбанк». Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис [PERSON] в заяві. Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі 3000,00 грн. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг - позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. При непогашенні суми простроченого кредиту згідно п. 2.1.1.12.6.1 Договору на суму від 100 грн., Клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Згідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). Згідно ст. 1049, 1054 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах встановлених договором. Як зазначив позивач в позовній заяві та в додаткових поясненнях до неї, відповідачем були порушенні умови договору і станом на 21.04.2019 за ним рахується заборгованість у розмірі 248 851,92 гривень, яка складається з: 248 851,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 144 548,39 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 146515,83 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 400,00 грн. - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як випливає з анкети-заяви, [PERSON] надав працівнику банку свої персональні дані та підписав Заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг. З подальших дій сторін може слідувати висновок, що в момент підписання заяви [PERSON] мав наміри оформити платіжну картку. Інші конкретні дані, зазначені у позові, можуть тлумачитися як вибіркові одностроннні роз`яснення діяльності банку у сфері кредитних послуг з метою стягнення з [PERSON] якомога більшої суми грошових коштів. З Анкети вбачається, що [PERSON] не мав наміру отримувати кредитний ліміт у розмірі 3000 гривень, оскільки в графі «Желаемый кредитный лимит по платежной карте «Универсальная/ Gold» ним особисто вказано 500 гривень. Те, що кредитний ліміт не визначений, спростовує твердження позивача щодо того, що [PERSON] було погоджено розмір кредиту в конкретному розмірі за конкретних умов користування. Крім того, як вбачається з наданих позивачем письмових матеріалів справи, зокрема розрахунок заборгованості за договором № б/н від 02.06.2011, укладений між Приватбанком та клієнтом - [PERSON] є нечитабельним та таким, що унеможливлює перевірку судом руху коштів, які отримав [PERSON] від банку та які вніс відповідач на рахунок банку. На вимогу суду надати читабельний та достовірний розрахунок заборгованості, представник позивача не відреагував, а тому суд, дійшов висновку про неналежність поданого доказу . У відповідності до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, яка була чинною на момент підписання заяви ) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі ) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг; річна відсоткова ставка за кредитом тощо. Жодного з вищевказаних документів в заяві, підписаній [PERSON] не зазначалось. Посилання позивача на погодження з умовами та правилами банку є необґрунтованим, оскільки законом встановлюється необхідність конкретного погодження та роз`яснення умов кредитування кожній особі в індивідуальних правовідносинах. Умови та правила загального характеру не замінюють всі умови, перелічені як обов`язкові в ч.4 ст.11 Закону, а самі умови стосуються різних карток без визначення суми кредиту, графіку, встановленого для конкретного заявника. Крім цього, тарифи, на які посилається позивач, не містять річної відсоткової ставки за кредитом, як передбачає закон. Вимога щодо річної ставки є імперативною умовою і не може бути замінена вказівкою на базову ставку на місяць. Дана вимога встановлена законодавцем з важливою метою додержання балансу інтересів сторін та захисту споживача як слабкішої сторони, оскільки місячна ставка вводить в оману як значно менша величина за користування кредитом в абсолютному виразі, ніж річна. У п.2.1. Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (чинна на час виникнення правовідносин ) банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши, зокрема, суму кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, мету, для якої кредит може бути використаний, тип процентної ставки, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послу, а також інших фінансових зобов`язань споживача тощо. Перелічені банком вимоги не було роз`яснено клієнту; невизначеність правовідносин тлумачиться в позові банком на власну користь; заявлена позивачем сума до стягнення безпідставно збільшує максимально отриману суму майже у 83 рази, що є неприпустимим та не відповідає вимогам добросовісності та розумності у правовідносинах між банком та [PERSON] . В Рішенні Конституційного суду України від 15.11.2011 ( справа про захист прав споживачів кредитних послуг ) зазначено, що « держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу) . Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору». За правилами статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку що позовні вимоги задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed