Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2015 р. звернувся до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що з 03.12.2005 р. по 27.08.2009 р. він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], яка у період їх шлюбу [INFO]. народила сина [PERSON]. Проте, з часу розірвання шлюбу, малолітній син постійно проживає разом з позивачем і перебуває на повному його утриманні, оскільки відповідачка участі у вихованні та матеріальному утриманні сина не приймає та повністю самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків. Позивач зазначає, що відповідачка не заперечує проти проживання їх спільного сина саме з ним, як батьком дитини та підтверджує, що син повністю перебуває на утриманні позивача, що підтверджується відповідною нотаріально посвідченою заявою відповідачки. Також, позивач зазначає, що для малолітнього [PERSON] створено належні соціально-побутові умови проживання у квартирі [ADDRESS], яка на праві приватної власності належить позивачу та його сім'ї. При цьому, позивач зазначає, що відповідачка взагалі не забезпечена житлом, а тому остання не має можливості забезпечити малолітньому сину елементарні умови проживання, забезпечити належний психічний та фізичний розвиток дитини. На підставі вищевикладеного позивач просить суд встановити факт проживання з ним малолітнього сина та перебування на повному його утриманні з 27.08.2009 р., визначити розмір аліментів у твердій грошовій формі на утримання сина в розмірі починаючи з 27.08.2009 р. до дати подачі даного позову до суду, визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачем за адресою: [ADDRESS], стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі до досягнення сином повноліття, а у випадку продовження сином навчання до досягнення ним 23-річного віку. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, направила на адресу суду заперечення на позов та часткове визнання позову, відповідно до якого визнала факт проживання малолітнього сина з позивачем та перебування дитини на повному утриманні позивача з серпня 2009 р., не заперечує проти визначення місця проживання сина саме з позивачем, просила призначити аліменти на утримання сина в мінімальному розмірі, оскільки вона проживаючи у м. Києві орендує житло. При цьому відповідачка заперечувала проти стягнення з неї аліментів за минулий час, а саме: з серпня 2009 р., посилаючись, в тому числі, на строк позовної давності, судові витрати просила розподілити порівну (а.с. 30). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки. Представник третьої особи Служби у справах дітей Святошинського району м. Києва в судовому засіданні підтримала позов, при цьому просила врахувати висновок Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 03.12.2005 р. по 27.08.2009 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6). Встановлено, що під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] - [INFO] (а.с. 5). Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини. Згідно ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Судом встановлено та підтверджено відповідачкою, що з часу розлучення сторін та окремого їх проживання з серпня 2009 р., малолітній [PERSON] проживає разом зі своїм батьком, позивачем по справі за адресою: [ADDRESS]. Також, встановлено та підтверджено відповідачкою, що малолітній [PERSON] з серпня 2009 р. перебуває на повному утриманні позивача [PERSON], який про сина піклується, доглядає та займається його всебічним розвитком. Встановлено, що при обстеженні житлово-побутових умов проживання малолітнього [PERSON] в квартирі [ADDRESS], було встановлено, що вказане житлове приміщення є двохкімнатною квартирою, в якій проживають: позивач - [PERSON], малолітній [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Для хлопчика створено умови для проживання, розвитку, відпочинку, навчання, виховання та організації дозвілля відповідно його віку (а.с. 11). Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON], остання підтвердила, що малолітній [PERSON] дійсно постійно проживає разом з своїм батьком [PERSON] та перебуває на його повному утримані. Також, відповідачка у своїй заяві зазначила, що не заперечує проти проживання сина разом з батьком у майбутньому (а.с. 8). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що матеріальним забезпеченням та повним утриманням малолітнього [PERSON] після розірвання шлюбу сторін, а саме; з серпня 2009 р. займається позивач [PERSON], з яким, з цього часу, малолітній постійно проживає. Встановлено, що відповідно до висновку Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, члени комісії з питань захисту прав дитини, рекомендували визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], разом з батьком - [PERSON] (а.с. 32-33). Згідно ч. 2 ст. 158 СК України рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», при вирішенні спорів між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із встановленої рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, рішення повинно відповідати інтересам неповнолітніх. При цьому необхідно врахувати вік дітей, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення до батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи наведені вище докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність визначення місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком - [PERSON], що буде відповідати інтересам малолітнього та вимогам закону. При цьому суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє [PERSON] прав та обов'язків щодо участі у вихованні дитини та прав на особисте спілкування з ним у відповідності до вимог ст. 141 СК України. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, згідно до ч. 1 ст. 80 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи позовні вимоги, відповідно до яких позивач просив суд визначити розмір аліментів у твердій грошовій формі, при цьому, відповідачка просила суд призначити мінімальний розмір аліментів, суд вважає необхідним призначити аліменти на утримання малолітнього [PERSON] в розмірі 800 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду є достатнім розміром, враховуючи матеріальний стан сторін та їх особисті доходи. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При цьому відповідно до ч. 2 вказаної статті, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Суд приходить до висновку, що позивач всупереч ст. 60 ЦПК України не надав суду доказів в підтвердження необхідності стягнення з відповідачки аліментів за період з 27.08.2009 р. по день подачі до суду даного позову, а саме вчинення позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, які він не міг отримати у зв'язку з ухиленням останньою від їх сплати, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають відхиленню. Також, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів у випадку продовження навчання до досягнення ним 23-трьохрічного віку, оскільки дана вимога стосується на майбутнє, крім того розглядаючи дану вимогу, суд має виходити з підтверджуючого факту навчання дитини у вищому навчальному закладі після досягнення ним повноліття. Що стосується прохання відповідачки [PERSON] про солідарний розподіл судових витрат, суд не вбачає правових підстав та належного обґрунтування для задоволення такої вимоги

Outcome: partial