Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить розірвати Договір на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] , стягнути з відповідача ФОП [PERSON] сплачені грошові кошти за договором на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року у сумі 41 500,00 грн. та моральну шкоду в сумі 12 450,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що між 23.07.2018 року між позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року, та позивачем було здійснено передоплату у сумі 21 000,00 грн. за умовами Договору. 05.09.2018 року кухонні меблі було доставлено позивачу за адресою: [ADDRESS] , однак деякі елементи меблів встановлено не було, пообіцявши згодом здійснити доставку. Залишок коштів у розмірі 20 500,00 грн. за вказаним Договором позивачем був перерахований наступного дня 06.09.2019 року на банківську картку відповідача [PERSON] з банківської картки [PERSON] Того ж дня після перерахування коштів за меблі, позивач почала помічати, що якість виготовлення товару неналежна. 14.09.2018 року працівники відповідача ФОП [PERSON] приїхали для закінчення встановлення кухні та записати список недоліків, які позивач знайшла у встановлених меблях. Документи про оплату товару та специфікацію товару позивачу надано не було. Після неодноразових звернень у телефонному режимі 28.09.2018 року до позивача приїхали працівники відповідача ФОП [PERSON] , однак виправили лише частину недоліків придбаного позивачем товару та надали квитанцію до прибуткового касового ордера № 107 від 28.09.2018 року за встановлення меблів на суму 20 500,00 грн., специфікацію та квитанцію за перший платіж позивачу надано не було. На численні звернення позивача із вимогою про зменшення вартості товару, у зв`язку із його недоліками, або про усунення недоліків придбаного товару відповідачем не здійснено жодних заходів по урегулюванню спору, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 11.04.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа: Головне управління держпродспоживслужби в Київській області, про захист прав споживача, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (а.с. 34-36) 28.05.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва письмові заява та клопотання адвоката Паламарчука С.В., подані в межах цивільної справи за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа: Головне управління держпродспоживслужби в Київській області, про захист прав споживача, повернуто заявникові без розгляду. Третя особа Головне управління держпродспоживслужби в Київській області, отримавши 23.04.2019 року копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи, не скористався процесуальним правом подачі пояснень на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 11.04.2019 року строк. Відповідач ФОП [PERSON] , отримавши 19.04.2019 року копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи, не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 11.04.2019 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Відповідно до положення частини 1 статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року № 5 (із змінами), вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов`язання продавців, виготівників, виконавців. Відповідно до положення статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що 23.07.2018 року за адресою: [ADDRESS], Салон меблів «[INFO]» між [PERSON] та ПП [PERSON] укладено Договір на виготовлення меблів на замовлення, відповідно до умов якого виробник зобов`язався виготовити меблі на замовлення, а саме: кухню МДФ за підготовленими та погодженими з замовником ескізами та встановити за адресою: [ADDRESS]. Замовник зобов`язалась прийняти меблі та оплатити їх згідно суми, вказаної в договорі. Загальна сума складає 41 500,00 грн., попередня оплата 21 000,00 грн., залишок до сплати 20 500,00 грн. (а.с. 5) За даним Договором виробник гарантував замовнику виготовлення та встановлення меблів до 28.08.2018 року. Після встановлення виробником меблів, замовник повинен прийняти меблі та оплатити їх. Перехід права власності на меблі від виробника до замовника відбувається після повної оплати згідно договору. Виробник гарантував замовнику якість та надійність виготовлення меблів та взяв на себе гарантійні зобов`язання на протязі 1 року по усуненню виявлених дефектів. Крім того, в матеріалах справи наявна квитанція до прибуткового касового ордера № 104 від 28.09.2018 року про сплату [PERSON] другого договірного платежу за встановлення меблів. (а.с. 6) 30.10.2018 року [PERSON] звернулась до ПП [PERSON] за адресою укладення Договору на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року із заявою про усунення недоліків товару (кухонних меблів) поставленого та встановленого працівниками ПП [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Дану заяву отримано ПП [PERSON] 08.11.2018 року, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи. (а.с. 8-9, 10) На скаргу [PERSON] листом Головного управління держпродспоживслужби в Київській області від 11.01.2019 року повідомлено про те, що для встановлення причин втрати якості меблів необхідно звернутись до Підприємця та надати письмову згоду на проведення експертизи товару, тобто у встановлений законодавством спосіб підтвердити наявність недоліків у товарі, що надасть право на свій вибір вимагати відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». (а.с. 12-13, 14, 15-17) 08.02.2019 року на адресу реєстрації ПП [PERSON] та фактичного місця укладення Договору від 23.07.2018 року [PERSON] надіслано заяву, якою остання вимагає та надає згоду на проведення експертизи для виявлення присутності або відсутності поставленого за Договором товару. Дану заяву отримано ПП [PERSON] . 14.02.2019 року, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи. (а.с. 18-19, 20) Згідно змісту листа Головного управління держпродспоживслужби в Київській області від 21.02.2019 року повідомлено про те, що для перевірки фактів, викладених [PERSON] у зверненні, 18.02.2019 року на підставі погодження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 01.02.2019 року № 3631-06/44040-03 фахівцями Головного управління здійснено виїзд для проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) за адресою: [ADDRESS] . За результатами виїзду встановлено, що за вказаною у зверненні адресою ФОП [PERSON] господарську діяльність не здійснює, приміщення салону меблів «[INFO]» зачинено на ремонт. (а.с. 28-29) за відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції. Стосовно продукції, на яку гарантійні строки або строк придатності не встановлено, споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) відповідні вимоги, якщо недоліки було виявлено протягом двох років. (ч. 5 ст. 7 Закону України «Про захист прав споживачів») Якщо через недолік неможливе чи недопустиме використання товару відповідно до його цільового призначення, виник він із вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення був виявлений знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з таких ознак: взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад 14 календарних днів; робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором - то це істотний недолік товару. Істотні недоліки, що виникли з вини виробника (продавця, виконавця), чи фальсифікований товар у разі виникнення потреби у визначенні причини втрати якості товару, гарантійний термін якого не вичерпався, підтверджуються висновком експертизи, яку продавець відповідно до п. 13 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. № 506 «Про затвердження Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів», зобов`язаний організувати у триденний термін із дня одержання письмової заяви від споживача, що також відповідає вимогам ч. 4 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів». У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника , серед іншого, розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми. (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів») Відповідно до статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. При розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Таким чином, вирішуючи справи про захист прав споживачів при придбанні ними товару належної якості, слід мати на увазі, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Така вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню протягом 14 днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем і якщо товар не використовувався, збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики та наявний розрахунковий документ. Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про розірвання Договору на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] , стягнення з відповідача ФОП [PERSON] сплачених позивачем грошових коштів за Договором на виготовлення меблів на замовлення від 23.07.2018 року у сумі 41 500,00 грн., а також відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 12 450,00 грн., вказуючи на порушення відповідачем умов вказаного Договору, поставлення та встановлення позивачу товару (кухонних меблів), що містять істотні недоліки, за наявності факту ігнорування заяви позивача у проведенні відповідачем експертизи недоліків товару з метою відновлення прав позивача як споживача послуг відповідача ФОП [PERSON] Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові заяви по суті позову,

Outcome: partial