Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач, від імені якого діє його представник - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житлом за адресою м.Добропілля м-н Молодіжний 18/7. В обґрунтування позову вказує, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 2016 року. У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], який є сином колишнього власника квартири [PERSON]. На теперішній час позивач вимушений сплачувати комунальні послуги з врахуванням того, що у квартирі прописаний відповідач, хоча фактично в ній не проживає, що завдає йому зайвих витрат. Тому, на підставі ст. 391 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: м. Добропілля, м-н Молодіжний, 18/7. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON], в судове засідання не зявились. Представник позивача надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений, про що в матеріалах справи мається поштове повідомлення. Причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до ст.74 ЦПК України, відповідач є належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлений ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та представник позивача не заперечували. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Згідно договору купівлі продажу квартири від 27.05.2016 року (а.с.7-8) та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 60399849 від 01.06.2016 року (а.с.9-10) квартира за адресою м.Добропілля, м-н Молодіжний, 18/7, належить на праві приватної власності [PERSON], [INFO]. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2016 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] в реєстрі за №692, [PERSON] продав, а [PERSON] купив в особисту приватну власність квартиру № 7, яка знаходиться в будинку номер 18, м-н Молодіжний в місті Добропіллі, Донецької області. (а.с.7-8). На підставі наведеного суд встановив, що квартира, розташована за зазначеною адресою належить на праві приватної власності позивачу. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON], є сином колишнього власника квартири [PERSON]. З позивачем [PERSON] відповідач [PERSON] в родинних відносинах не перебуває та не перебував. Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою [INFO] з 17.11.2011 року, що підтверджується домовою книгою для прописки громадян (а.с.11-13), копією паспорта відповідача (а.с.17) та повідомленням з виконавчого комітету Добропільської міської ради №05/3083-10/01/02 від 27.10.2016 року (а.с.20). Тобто, судом встановлено, що у вказане житлове приміщення відповідач був вселений як член сім»ї колишнього власника [PERSON], який втратив право володіння вказаною квартирою в травні 2016 року у зв»язку з продажем цієї квартири. З акту ТОВ «Добропільське експлуатаційне підприємство № 2» № 237 від 30.06.2016 року, вбачається, що [PERSON], [INFO] в квартирі [ADDRESS] не проживає більше одного року (а.с.3). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Також слід зазначити, що стосовно збереження права користування житлом членами сім»ї колишнього власника існує усталена практика Верховного Суду України з цього питання. Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, №6-709цс16, право члена сім»ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім»ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім»ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника. За правилами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім»ї колишнього власника квартири за адресою м. Добропілля, м-н Молодіжний, 18/7 і був вселений у вказану квартиру зі згоди саме колишнього власника, а також те, що чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 391 ЦК України.

Outcome: approved