Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2016 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування вказаних вимог зазначив, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням суду 14.02.2012. У шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу від 18.06.2008 сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по пров. Рибальський,1 м. Пирятина Полтавської області. Цей будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, сторони до цього часу не домовилися про порядок користування спільним майном у звязку з тим, що відповідач перешкоджає та не дає доступу до будинку, де зберігаються речі позивача. Тому просив зобовязати відповідача припинити дії, які порушують право власності позивача шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком по пров. Рибальський,1 м. Пирятина Полтавської області, у якому він зареєстрований та співвласником якого він є, та дати можливість користуватися йому будинком на власний розсуд. У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив визначити порядок користування указаним будинковолодінням наступним чином: у відповідача [PERSON] в користуванні та володінні залишити кімнату 1-5 площею 15, 6 кв.м будинку «Б-1», у користуванні та володінні позивача залишити кімнату 1-6 площею 9,9 кв.м. указаного будинку, у спільному користуванні сторін залишити вбиральню «В», сарай «Г», огорожу №1, ворота №2, частину будинку «Б-1»: а саме: коридор 1-1,1-2, санвузол 1-4, кухню 1-5 відповідно до плану будинку №1 літер «Б-1» в технічному паспорті на житловий будинок. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Пояснили, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спільним майном, внаслідок чого позивач позбавлений можливості користуватися та володіти належною йому часткою будинку. Між сторонами часто виникають конфлікти та суперечки з приводу користування цим майном, у звязку з чим позивач був змушений звертатися до правоохоронних органів з проханням вплинути на протиправні дії відповідача. Однак вжиті заходи не вплинули на поведінку відповідача, а позивачу було рекомендовано звернутися за захистом своїх прав до суду. Позивач зазначив, що вселитися у спірний будинок він наміру не має, проте хоче, щоб у виділеній йому у користування кімнаті зберігалися належні йому речі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно між сторонами існують складні напружені відносини на ґрунті поділу спільно придбаного у період шлюбу майна. Відповідач пропонувала позивачу шляхи вирішення цього питання шляхом сплати компенсації за належну одному з подружжя частки у майні (сплачує або позивач, або відповідач), проте на ці умови він не пристав, натомість висував нові умови, що не є предметом розділу. Крім того, зазначив, що порядок користування будинком, який просив встановити позивач є неможливий, оскільки частина будинку (зокрема, кімната, яку просив виділити йому у користування позивач) добудована незаконно та не введена в експлуатацію. До того ж цільовим призначенням житла є проживання у ньому громадян, а не зберігання у ньому речей. Позивач пропонує виділити йому в користування кімнату для зберігання особистих речей, яку на даний час займає неповнолітній син сторін, що погіршить його становище. Відповідач створила нову сім'ю, на даний час вона вагітна та проживає в іншій кімнаті разом з новим чоловіком. Окрім того вважає, що через напружені та неприязні відносини сторін їх спільне проживання в одному будинку не є можливим. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору служби у справах дітей Пирятинської райдержадміністрації, [PERSON], у судовому засіданні пояснила, що позивач звертався до служби для вирішення питання його участі у вихованні спільної дитини сторін, у звязку з чим проводилося обстеження умов проживання дитини. Дитина дійсно має свою кімнату та забезпечена усім необхідним. Вважає, що запропонований позивачем порядок користування спільним будинком зашкодить інтересам дитини, крім того спільне проживання сторін у будинку неприйнятне через їх постійні сварки та суперечки. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що у період шлюбу сторони придбали житловий будинок по пров. Рибальський,1 м. Пирятина Полтавської області, де спільно проживали до припинення шлюбних відносин. Після розірвання шлюбу відповідач виїхала з будинку, позивач залишився проживати сам, сам проводив ремонт та добудову будинку. Близько двох років тому позивач дозволив проживати у будинку відповідачу з дитиною, а сам виїхав до батьків. Позивач сподівався примиритися з колишньою дружиною, але примирення не відбулося. Після цього колишня дружина стала чинити перешкоди позивачу у користуванні будинком, не віддає його речі та не впускає у будинок. Крім того, відповідач перешкоджає позивачу у спілкуванні з неповнолітнім сином. Свідок [PERSON] також пояснила, що відповідачу було запропоновано виплатити компенсацію належної їй частини будинку у сумі 25 тис грн. ( що становило 3 тис. доларів США на той час), але вона відмовилася. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]. не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2008 до 25.02.2012 (а.с.6). У шлюбі відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18.06.2008 сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по пров. Рибальський,1 м. Пирятина Полтавської області (а.с.4-5). Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України). У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до рішення Пирятинського районного суду від 08.12.2015 домоволодіння по пров. Рибальський,1 м.Пирятина Полтавської області визнано обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], за сторонами визнано право власності на 1\\2 частину домоволодіння за кожним (а.с.31-36). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у\~ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватись і розпоряджатись належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.\~\~Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом установлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає у спірному будинку разом із своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO]. Позивач у будинку зареєстрований, але не проживає. Установлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном. Позивач вимог про стягнення з відповідача матеріальної компенсації належної йому частки не заявляв. Згідно з роз'ясненнями, наданими в пункті 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» N 7 від 04.10.1991р., при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності Відповідно до даних технічного паспорту, будинковолодіння по пров. Рибальський,1 м. Пирятина Полтавської області складається із житлового будинку, до складу якого входять: кімната 1-5 площею 15, 6 кв.м., кімната 1-6 площею 9,9 кв.м., коридор 1-1,1-2, санвузол 1-4, кухня 1-5; а також вбиральні «В», сараю «Г», огорожі №1, воріт №2 (а.с.37-39). Будівництво кімнати 1-6 та коридору 1-1 розпочато сторонами в період шлюбу відповідно до дозволу виконавчого комітету Пирятинської міської ради №40 від 10.02.2010 (а.с.42). За змістом ст. ст.\~316,\~317 ЦК України\~право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2\~ст. 376 ЦК України\~не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. За змістом частини першої\~статті 376 ЦК України\~самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої\~статті 376 ЦК України. Так в розумінні частини першої\~статті 376 ЦК України\~самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Судом встановлено, що частина спірного будинку, зокрема і кімната 1-6, яку просить виділити у своє користування позивач, зведена самовільно, хоча і з дозволу Пирятинської міської ради, але без отримання дозволу на виконання будівельних робіт в інспекції ДАБК та з відхиленням від затвердженого архітектором проекту забудови (а.с.43), що унеможливлює включення його в розподіл та визначення порядку користування до відповідного узаконення. Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість встановлення запропонованого позивачем порядку користування співвласниками житловим будинком, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) житлові приміщення, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed