Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2018 р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням в кв. [ADDRESS] та анулювання державної реєстрації відповідача за цією адресою. Свої позовні вимоги , з урахуванням уточнень, позивач мотивує тим, що при приватизації житла його мати [PERSON] внесла до реєстрації онука [PERSON] -відповідача по справі, який постійно мешкає у м.Ровно зі своєю матір`ю. Договором дарування, посвідченого 27.11.2017 р., відповідач свою долю власності передав [PERSON] , але приїхати на припинення своєї реєстрації не мав можливості. З посиланням на норми ст.ст. 71,72 ЖК України, ст. 317 ч.2, 825 ч. 3 ЦК України позивач просив задовольнити позовні вимоги, надавши заяву від себе та представника про розгляд справи без їх участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив, правом на подачу відзиву на позов не скористався. Оголошення про виклик відповідача в судове засідання розміщено також на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 13.08.2019 р., за клопотанням позивача, витребувана з КЗОЗ № 24 інформація щодо перебування на обліку [PERSON] та звернення за меддопомогою за період з 2014 р. по теперішній час ( а.с. 36). Суд,\~ перевіривши\~матеріали справи,\~дослідивши докази\~,\~надані в\~обґрунтування позову,\~ приходить до наступного. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 13.08.1998 р., реєстраційний № [NUMBER] частин комунальної квартири [ADDRESS] перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] позивача та [PERSON] - відповідача ( а.с.4). [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції від 19.03.2010 р. ( а.с. 14). Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Реєстру територіальної громади [ADDRESS] зареєстровані сторони, а також з 12.10.2007 р. [PERSON] ( а.с. 28). 27.11.2017 р. [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , за договором дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. , подарував батькові [PERSON] 44/300 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] ( а.с. 5). До укладення договору дарування, [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] за відповідним договором про визначення часток в спільній сумісній власності від 27.11.2017 р. дійшли згоди , що 88/300 часток у праві спільної сумісної власності на комунальну квартиру належить сторонам у рівних частках, а саме по 44/300 частки кожному. Пунктом 4 договору встановлено, що подальше користування та розпорядження зазначеною вище часткою квартири буде здійснюватися власниками з дотриманням вимог чинного законодавства про спільну часткову власність. На підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі позивачем надано довідка № 13аз/119-65/01/25-2019 від 15.03.2019 р. про те, що з 01.01.2016 р. по теперішній час [PERSON] із заявами та повідомленнями до Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області не звертався .Із запитом стосовно перебування вказаної особи в місцях позбавлення волі рекомендовано відповідно до компетенції звертатись до Державної пенітенціарної служби України ( а.с. 31). Згідно акту, складеного 21.12.2018 р., складеного сусідами по спірній квартирі, [PERSON] -син [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, мешкає на Західній Україні. [PERSON] [PERSON] є спільною сумісною власністью сім`ї колишньої дружини позивача і в сімейному бюджеті нової сім`ї батька участі не приймає. Відповідно до інформації Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 24» Харківської міської ради від 27.09.2019 р. № 1311/0/520-19, [PERSON] , 1994 р. народження отримав амбулаторну карту № [NUMBER] на руки 04.09.2012 р. для проходження медогляду в військовому комісаріаті.Викликів лікаря на дом до [PERSON] у період з 2014 р. не зафіксовано. За нормами\~статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9\~ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71\~ЖК УРСР визначає загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням\~\~фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Згідно з вимогами\~статті 72\~ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК УРСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71\~ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine,§ 41-42). Положеннями\~статті 76\~ЦПК України визначено, що \~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі\~статтею 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній кімнаті без поважних причин , не доведено і обставин, що відповідач втратила інтерес до спірного житла. Так, у позові вказано, що [PERSON] все життя мешкає у м.Рівне зі своєю матір`ю і тільки двічі проїздив в гості, але він зареєстрований в квартирі з дитинства, приймав участь у приватизації . В акті від 20.11.2018 р., який належним чином не оформлений, зазначено, що відповідач за даною адресою не проживає більше трьох років, а мешкає в Тернопільській області. При цьому, ніяких відомостей щодо причин та обставин не проживання, конкретного періоду часу, не зафіксовано. Не вбачається які житлові приміщення позивач займає, хто фактично мешкає та входить до складу його сім`ї і про яке спільне сумісне майно та дохід йдеться в акті. Укладення договору дарування [PERSON] належної йому частини квартири позивачу не є достатньою підставою вважати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Посилання позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом на ст.ст.\~71,\~72\~ЖК України та\~ч.3\~ст.\~825\~ЦК України,\~що регулює розірвання договору найму житла, суд не приймає, оскільки ці вимоги передбачають можливість збереження житлового приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї. Відповідач до листопада 2017 р. був власником частини спірної квартири. Регулювання взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік закріплено нормами цивільного законодавства. Суд також зазначає, що договір дарування укладено 27.11.2017 р., позовна заява датована 28.11.2018 р., а юридичним фактом та підставою для втрати права користування житлом є відсутності без поважних причин понад рік. Що стосується вирішення питання про анулювання державної реєстрації [PERSON] , то такі вимоги не відповідають нормам закону. Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~статті 7 цього закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] , що є правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed