Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивач в липні 2014 року звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що разом з сином [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS], яка є приватною власністю. На даний час в квартирі проживає малолітній онук [PERSON] 05 вересня 2011 року [PERSON], як власник квартири, не усвідомлюючи реальні наслідки вчинюваної дії та дійсних намірів іншої сторони, через адвоката [PERSON], оформила від свого імені нотаріальну довіреність на уповноваження [PERSON] та [PERSON] продати належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. При цьому позивач [PERSON] зазначає, що мала намір оформити довіреність на уповноваження зазначених вище осіб одержати кредит у Житомирському відділені КБ «Ренесанс Кредит» під заставу нерухомого майна-квартири, а не як не для її продажу. Продавати квартиру позивач не збиралася і не мала ніякого наміру щодо цього. 14.02.2013 року невідомою позивачу особою - [PERSON] від імені позивача було укладено незаконний договір купівлі-продажу квартири з відповідачем [PERSON], згідно якого позивач, як власник квартири, передала у власність - продала, а [PERSON] прийняв у власність - купив квартиру [ADDRESS] за ціною 237 120 грн. При цьому будь-яких коштів за відчуження майна позивач не отримувала. Позивач зазначає, що відчуження ж квартири відбулося внаслідок її помилки з початку видачі довіреності. За таких обставин, посилаючись на положення ст. 229, ч. 3 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, позивач просить суд визнати недійсним довіреність від 05.09.2011 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14.02.2013 року, відновити права власності на квартиру, скасувавши рішення про державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] разом із своїм представником позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Позивач додала, що передавала [PERSON] оригінали техпаспорта та свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] та предметом довіреності мало б стати отримання грошових коштів в банку «Ренесанс Кредит» в сумі 80 000 грн. під заставу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Зміст довіреності від 05 вересня 2011 року нотаріусом позивачу не зачитувався і вона сама її не читала, так само як і не отримала копію довіреності після її оформлення, оскільки під час підписання довіреності адвокат [PERSON] підганяв позивача і остання повноцінно не ознайомилась із текстом того документу, який підписала у нотаріуса. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що про продаж зазначеної вище квартири дізнався наприкінці січня 2013 року по об'яві в газеті. З метою придбання вказаної квартири зустрівся із адвокатом [PERSON] який пояснив, що квартира буде продаватись по довіреності, оскільки в ній ніхто не проживає. Відповідач відвідав вказану квартиру та 14.02.2013 року уклав договір купівлі-продажу квартири із відповідачем [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені позивача. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції в судове засідання не з'явилися, неодноразово були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі а відтак суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності на підставі наявних доказів. Відповідач [PERSON] надіслав заяву про розгляд справи в його відсутності.( а.с.116). Приватні нотаріуси [PERSON], [PERSON] також не з'явилися в судове засідання, були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, тому суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи в судовому процесі, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Виходячи із положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 05 вересня 2011 року позивачем [PERSON] була видана довіреність, яка внесена в реєстр за № 1350 та посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], якою позивач уповноважила відповідачів [PERSON] та [PERSON] продати належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 168, 169). Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, 02.03.2013 року дію довіреності було припинено за заявою позивача [PERSON] від 19.02.2013 року (а.с. 170). На підставі вказаної довіреності 14.02.2013 року відповідач [PERSON] продав відповідачу [PERSON] за 237 120 грн. зазначену вище квартиру [ADDRESS], внаслідок чого відповідач [PERSON] набув права власності на зазначену вище квартиру. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 823(а.с.171). Якщо особа, яка вчинила правочин (ч.1 ст.229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 229 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом помилки. Особа, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалася на те, що під час видачі довіреності, не читала її змісту, що і підтвердила допитана свідок [PERSON], оскільки довіряла адвокату [PERSON] та нотаріусу [PERSON], а також всі, особи які були присутні у нотаріуса поспішали та підганяли позивача. Натомість в судовому засіданні було встановлено, що наявність помилки в діях позивача, внаслідок чого остання помилялася щодо природи самого правочину, прав та обов'язків сторін, які виникли після підписання зокрема довіреності, не підтверджуються матеріалами справи, а також належними та допустимими доказами. Таким чином, вимоги про визнання недійсним довіреності від 05.09.2011 року задоволенню не підлягають. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14.02.2013 року, відновлення права власності на квартиру, скасувавши рішення про державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідними від первісних вимог, а відтак також не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed