Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2015 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позову зазначив, що він у період з 01 серпня 2001 року по 10 лютого 2006 року пропрацював на підприємстві відповідача в справі на посадах машиніста бульдозера по збагачуванню шлаків збагачувальної фабрики та водієм навантажувача дільниці по гідротранспортуванню шлаків збагачувальної фабрики й звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням. Рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 13.08.2013 року йому було встановлено професійне захворювання за діагнозом: вібраційна хвороба другого ступеню від дії загальної вібрації з помірно вираженим церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, вегетативно сенсорною полі невропатією верхніх кінцівок помірно вираженою у поєднанні з полірадикулопатією шийною і попереково-крижовою зліва з вираженими статико-динамічними порушенями, м'язові тонічним синдромом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу ( ПФС першого ступеню), деформуючого артрозу ліктьових суглобів, та з стійким больовим синдромом. Пунктом 17 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 20 серпня 2013 року, встановлено, що причиною отримання профзахворювання є перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Умови праці за рівнем загальної транспортно-технологічної вібрації відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості, а саме: вібрація загальна транспортно-технологічна, рівень в дБ: 105 дБ при гранично допустимому до 101 дБ. Висновком медико-соціальної експертної комісії, йому первинно 17 вересня 2013 року встановлено 50% втрати професійної працездатності по вібраційний хворобі та третю групу інвалідності. При наступному переогляді МСЕК від 24.09.2014 року підтверджено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності встановлено безстроково. Вказував на те, що у звязку з отриманням професійного захворювання на виробництві він зазнає моральних страждань, які виразилася в тому, що він не має змоги вести звичне життя, оскільки постійно перебуває на обліку у ЛПЗ, для підтримання стану здоровя змушений постійно приймати ліки та періодично проходити відповідний курс лікування, що підтверджується відповідними виписками з медичної карти. Крім того, вважає, що за станом здоровя він не може забезпечити свою родину, оскільки він змушений виконувати низькооплачувану роботу, що завдає йому додаткових моральних страждань та переживань. Вважаючи відповідача винним у спричиненні йому моральної шкоди, просив суд стягнути з відповідача в справі на його користь 243000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, про розгляд справи належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в позові. Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» - [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову, суду пояснила, що в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження вини ПАТ «ЦГЗК» у спричиненні моральної шкоди позивачу. Крім того, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21.05.2015 року, яким стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» на користь [PERSON] 25000 грн. у відшкодування моральної шкоди у звязку з отриманим ним професійним захворюванням, встановлена вина саме цього підприємства у спричиненні моральної шкоди позивачу внаслідок отримання ним професійного захворювання. Зауважила, що при визначенні розміру моральної шкоди слід врахувати період роботи позивача на ПАТ «ЦГЗК», який становить тільки 4 роки 11 місяців 10 днів, тоді як на ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» 10 років 6 місяців. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] встановлено, що позивач [PERSON] протягом тривалого часу працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, зокрема на ПАТ «ЦГЗК» з 01 серпня 2001 року по 10 лютого 2006 року на посадах машиніста бульдозера по збагачуванню шлаків збагачувальної фабрики та водієм навантажувача дільниці по гідротранспортуванню шлаків збагачувальної фабрики й звільнився 10 лютого 2006 року з підприємства відповідача за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки. Висновком ЛЕК НДІ Промислової медицини від 13 серпня 2013 року у [PERSON] встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом вібраційна хвороба другого ступеню від дії загальної вібрації з помірно вираженим церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, вегетативно сенсорною поліневропатією верхніх кінцівок помірно вираженою у поєднанні з полірадикулопатією шийною і попереково-крижовою зліва з вираженими статико-динамічними порушеннями, м'язово-тонічним синдромом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, деформуючого артрозу колінних суглобів, та із стійким больовим синдромом. Пунктом 17 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 23 серпня 2013 року встановлена причина отриманого професійного захворювання робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а саме вібрація загальна транспортно-технологічна - 105 при гранично - допустимій до 101 дБ. В пункті 19 зазначено, що враховуючи роботу [PERSON] впродовж 20 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановити неможливо. Висновком МСЕК серія АБ № 0007412 від 17 вересня 2013 року у [PERSON] первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності за діагнозом - вібраційна хвороба та третю групу інвалідності. При наступному переогляді МСЕК від 24.09.2014 року йому підтверджено 50 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності й встановлено їх безстроково, починаючи з 01.10.2014 року. Як встановлено із пояснень представника позивача в судовому засіданні, медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває постійний біль в шийному та поперековому відділах хребта, посилення болі при фізичному навантаженні, позивач відчуває дискомфорт при тривалій ходьбі, судоми мязів рук, постійно відчуває загальну слабкість, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Через зазначені обставини погіршилися стосунками з членами сім'ї. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювання, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача в справі мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача в справі покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через біль в шийному та поперековому відділах хребта у позивача, підтверджується медичними документами, з яких убачається, що позивач в справі має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороб. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача в справі, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного [PERSON] України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Як зазначено у Рішенні Конституційного [PERSON] №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи викладене й те, що право на відшкодування моральної шкоди у звязку із професійним захворюванням повязано з виконанням трудових обовязків, виникло у позивача 17 вересня 2013 року, тобто з моменту первинного встановлення МСЕК йому стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці». Отже, судом встановлено, що втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків внаслідок порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обовязок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці. Доводи представника відповідача в справі щодо відсутності підстав відшкодування [PERSON] моральної шкоди спростовуються, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні та підтверджений наявними в справі доказами. Жодних доказів в спростування вказаного факту представником відповідача. відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, суду не надано. Разом з тим, посилання представника відповідача в справі про встановлення вини ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» у спричиненні моральної шкоди позивачу у справі за заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21.05.2015 року не знімають з відповідача ПАТ «ЦГЗК», на якому позивач в справі теж працював в шкідливих умовах, обовязку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів, суд вважає, що спричинена моральна шкода підлягає компенсації одноразово. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення, надані Верховним [PERSON] України в п.9 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу 17.09.2013 року встановлено 50% втрати професійної працездатності внаслідок хронічного професійного захворювання, а також враховуючи характер захворювання, пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, тривалість роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів понад 20 років, з них зокрема на ПАТ «ЦГЗК» - 4 роки 11 місяців 10 днів, ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» - 10 років 6 місяців., та інших підприємствах, наслідків, що наступили, вік позивача та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості відповідно до ст. 23 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню із стягненням з ПАТ «ЦГЗК» на користь [PERSON] 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів.. Оскільки згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач у справі звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 1378 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України

Outcome: partial