Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому за збільшеними та уточненими вимогами просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 1238 від 13.05.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В.; витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] і повернути її позивачу та визнати за позивачем право власності на вказану квартиру (а.с. 1-4, 90, 123, 124). Вимоги мотивує тим, що [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] В 2015 р. вони прийняли рішення про приватизацію житлового фонду - квартири [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] своє право на приватизацію використав, документи на оформлення свідоцтва позивач збирала та готувала особисто. В 2016 році позивач звернулася із заявою та необхідним пакетом документів до адміністративного центру приватизації відділу Дніпровського району міста Києва, за результатами розгляду яких Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація винесла розпорядження від 07.04.2016 року № 43-178, яким задовольнила заяву позивача на приватизацію квартири [ADDRESS]. З листа БТІ № 23623 від 15.07.2016 року підтверджується, що реєстрація права власності на спірну квартиру не проводилася. Таким чином, все вищевикладене підтверджує, що до 07.04.2016 року видача свідоцтва та реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не відбувалася жодною особою, оскільки знаходилася у власності держави, а наймачем виступала [PERSON] та [PERSON]. 01 червня 2016 року позивачу зателефонували орендарі, які повідомили, що до спірної квартири прийшли невідомі особи, які назвали себе її власниками на підставі договору купівлі-продажу. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів, позивач дізналась, що право власності на належну їй квартиру з невідомих причин, зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Онопченко Оксаною Вікторівною. Проте договорів купівлі-продажу квартири позивач ні з ким не укладала, оскільки сама нещодавно отримала на неї свідоцтво про право власності. Через наявні шахрайські дії по протиправному позбавленню майна позивач звернулася до Печерського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві. На підставі її заяви було відкрито кримінальне провадження по факту підробки та використанню підроблених правовстановлюючих документів на спірну квартиру, яке було внесено до реєстру досудових розслідувань за номером № 12016100060003101. В ході проведеного слідства працівниками поліції було встановлено, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири № 1434 від 02.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В. В свою чергу [PERSON] нібито придбала квартиру у [PERSON] на підставі договору купівлі продажу № 1238 від 30.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В. Однак [PERSON] ніколи не підписував жодних договорів купівлі-продажу даної квартири, оскільки не являється її власником, а паспорт використовувався підроблений. У зв'язку з тим, право на розпорядження свої майном має лише позивач, а відчуження спірної квартири відбувалося неналежним власником на підставі підроблених документів, тому договір купівлі-продажу спірної квартири № 1238 від 13.05.2016 року є недійсним. Оскільки, майно вибуло з володіння позивача в наслідок шахрайських дій відповідачів, позивач має право на витребування її майна з володіння [PERSON] Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. (а.с. 127-129). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2017 року до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дніпровську районну у м. Києві державну адміністрацію (а.с. 169-170). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та викладені у заяві обставини. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позову (а.с. 117-122). Відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд повідомлено не було. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду подавав письмові пояснення з проханням розглянути справу без його участі та задовольнити позов (а.с. 70, 71). Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. Представник третьої особи Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації Яценюк Л.П. в судовому засіданні у вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON], представників третіх осіб [PERSON] та Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до п. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Судом встановлено, що розпорядженням органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 07.04.2016 р. № 43-178 задоволено прохання наймача [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] та передано зазначену квартиру в приватну власність (а.с 9, 186). 07.04.2016 р. Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.8), що також підтверджується повідомленням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 5146/43/4/103 від 04.07.2016 р. (а.с. 11, 185) та наданою суду копією приватизаційної справи. Відповідно до Інформаційної довідки КВ-2016 №23623 виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації 15.07.2016р., квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована (а.с. 10). Як убачається з довідки №186 від 17.02.2016р. про склад сім'ї наймача квартири, в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] з 30.05.2015р. (а.с. 188). Згідно витягу з наказу № 26 від 02.02.2016р. «Про зміну договору найму житлових приміщень» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укладено договір найму двокімнатної квартири [ADDRESS] з гр. [PERSON], сім'я з двох осіб: вона та чоловік [PERSON], за згодою та переведено особовий рахунок на її ім'я (а.с. 189). Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2016 р., укладеного між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], остання придбала квартиру [ADDRESS], договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1238 (а.с. 18, 19). Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як зазначено у вищевказаному договорі купівлі-продажу квартири від 13.05.2016 р., що є предметом спору, квартира [ADDRESS] належала продавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на житло, виданого 25.01.2006 року Дніпровською районною в м. Києві радою, згідно з розпорядженням № 68 від 25.01.2006 року, право власності на цю квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 14371075 від 26.04.2016 року (а.с. 18). У матеріалах справи наявна копія вищевказаного Свідоцтва про право на житло від 25.01.2006 року, на підставі якого відбулося відчуження спірної квартири [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 16). При цьому дане свідоцтво про право на житло є чинне, відомостей щодо оскарження чи визнання свідоцтва у встановленому законом порядку не дійсним суду не надано. У подальшому [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON]., згідно договору купівлі-продажу від 02.06.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1434 (а.с. 20-21). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За заявленими вимогами позивач, серед іншого, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений 13.05.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] Проте вимоги у цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивач не є стороною вказаного правочину, між [PERSON] та останнім власником квартири [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам віндикаційний позов - витребування майна. Саме до цього зводяться роз'яснення надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно яких норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено проте, що суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. За вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2016 р. недійсним. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За нормою ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав. Позивачем суду не надано будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності свідоцтва про право власності на житло від 25.01.2006 року, виданого Дніпровською районною у м. Києві радою на ім'я [PERSON], згідно розпорядження № 68 від 25.01.2006 року, та такі вимоги у даній справі не заявлялись, крім того, процесуальних рішень у порушеному кримінальному провадженні по факту підроблення документів, на яке посилається позивач, також не постановлювалось. Щодо вимог про визнання права власності на квартиру суд зазначає наступне. Згідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності здійснюється на підставі правовстановлюючих документів, зокрема, договорів, укладених у порядку, встановленому законом, інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. [PERSON] виданий правовстановлюючий на квартиру, яким є свідоцтво про право власності, яке не втрачалось, не визнавалось недійсним та не скасовувалось. Посилання позивача на ст. 392 ЦК України, як правове обгрунтування позовних вимог, суд оцінює критично, оскільки вказана норма закону стосується можливості власника майна пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, у разі втрати документу, який посвідчує його право власності, або якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, чого в даному випадку не має місця. З урахуванням зазначеного підстави для задоволення позову відсутні. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed