Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2015 року звернулась в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в загальній сумі 6850 грн. та судові витрати в сумі 243,60 грн., мотивуючи тим, що відповідач під розписку позичив у неї гроші в сумі 3500 грн., які зобовязався повернути до 09.05.2009 року з процентами 350 грн. за місяць, тобто в загальній сумі 3850 грн.; 04.05.2009 року відповідач повторно під розписку позичив у неї гроші в сумі 3000 грн., які зобовязався повернути через 7-10 днів; однак станом на квітень 2015 року відповідач позики в загальній сумі 6850 грн. не повернув, на усні вимоги повернути борг не реагує, тому позивач просить на підставі ст.ст.257, 264, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України позов задоволити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій розписок від 09.04.2009 року та 04.05.2009 року, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні, 09.04.2009 року [PERSON] (відповідач у справі) позичив у [PERSON] (позивача у справі) 3500 грн., які зобовязався повернути до 09.05.2009 року з процентами, всього 3850 грн.; 04.05.2009 року відповідач позичив у позивач ще 3000 грн., які зобовязався повернути через 7-10 днів, тобто протягом 11-14.05.2009 року. Як стверджує позивач, на усні вимоги повернути гроші відповідач не реагує, заборгованості в загальній сумі позики 6850 грн. не сплатив. У відповідності до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено у постанові Верховного суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стеттею 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як зазначено у постанові Верховного суду України № 6-79цс12 від 18.07.2012 року, договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Як випливає із змісту розписки від 09.04.2009 року, яка є свідченням укладення між сторонами договору позики, сторонами встановлювався розмір процентів за користування грошовими коштами в сумі 3500 грн. в розмірі 350 грн. (3850-3500). Тоді , згідно з розпискою від 04.05.2009 року, одержання процентів від позичальника за користування грошовими коштами в сумі 3000 грн. сторонами не передбачалось. У відповідності з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимога про стягнення з відповідача, крім основної суми боргу, ще й інфляційних втрат та трьох процентів річних позивачем не заявлялась. Правильність визначених позивачем сум заборгованості підтверджується матеріалами справи. Згідно з ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази відсутності заборгованості відповідача перед позивачем в сумах позики, як і в сумі позову загалом, у матеріалах справи відсутні та сторонами суду не надані. Відповідач про застосування позовної давності не заявляв. З огляду на викладене, позовні вимоги є законними та обгрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору в сумі 783,68 грн. підлягають стягненню з відповідача. Тому

Outcome: approved