Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову вказує, що 04.03.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 20000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з Заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифів банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг Клієнт надає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що передбачений п. 2.1.1.5.7 Договору. Також вказує, що пунктом 1.1.3.2.3 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору, за умови інформування Позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Договору. Неотримання або несвоєчасне отримання Клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє Клієнта від виконання його зобов`язань за Договором (п. 1.1.5.2 Договору). Згідно статтей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 31.01.2017 року має заборгованість в сумі 89174 грн. 46 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 20000 грн.; заборгованості по відсотках за користування кредитом - 64251 грн. 87 коп.; заборгованості за пенею та комісією - 200 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 4222 грн. 59 коп. А тому, просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 04.03.2010 року в сумі 89174 грн. 46 коп. та судовий збір сумі 1600 грн. Відповідач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції. В обґрунтування позову вказує, що під час укладення Кредитного договору від 04.03.2010 року він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, відтак дії відповідача є забороненими та підпадають під дію ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Законом забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вважить споживача в оману або є агресивною. При умові належного роз`яснення йому усіх умов та наслідків даного Договору, в тому числі умов, які стосуються збільшення процентної ставки, строків позовної давності, він не погодився б на його укладення. Також вказує, що менеджер ПАТ КБ «Приватбанк» не ознайомив його з текстом Договору про надання банківських послуг б/н від 04.03.2010 року, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку. А підписана ним Анкета-заява цих умов не містить. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. А тому, просить визнати недійсним Договір про надання банківських б/н від 04.03.2010 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», з моменту його вчинення та застосувати реституцію; зобов`язати його (позивача) повернути ПАТ КБ «Приватбанк» грошову суму в розмірі 22650 грн. 52 коп. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.05.2017 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції із цивільною справою за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 06.06.2017 року позивачем [PERSON] до суду подано заяву про уточнення позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції, в якій останній просив визнати недійсним Договір про надання банківських послуг б/н від 04.03.2010 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», з моменту його вчинення та застосувати реституцію; зобов`язати його (позивача) повернути ПАТ КБ «Приватбанк» грошову суму в розмірі 10301 грн. 31 коп., розстрочивши платежі на 20 місяців по 500 грн., починаючи з поточного місяця (а.с. 235-244 том 1). 10.07.2017 року позивачем [PERSON] до суду подано заяву про уточнення позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції, в якій останній просив визнати недійсним Договір № SAMDN52000076494779 від 28.02.2013 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», з моменту його вчинення та застосувати реституцію; зобов`язати його (позивача) повернути ПАТ КБ «Приватбанк» грошову суму в розмірі 8073 грн. 15 коп., розстрочивши платежі на 20 місяців по 500 грн., починаючи з поточного місяця; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути всю суму сплачених ним відсотків за Договором кредиту (а.с. 6-23 том 2). 28.09.2017 року позивачем [PERSON] до суду подано заяву про уточнення позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції, в якій останній просив визнати недійсним Договір № SAMDN52000076494779 від 28.02.2013 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», з моменту його вчинення та застосувати реституцію; зобов`язати його (позивача) повернути ПАТ КБ «Приватбанк» грошову суму в розмірі 10301 грн. 31 коп., розстрочивши платежі на 20 місяців по 500 грн., починаючи з поточного місяця; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути всю суму сплачених ним відсотків за Договором кредиту в сумі 20953 грн. 15 коп. (а.с. 36-53 том 2). Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2017 року залишено без розгляду: позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним та застосування реституції, зобов`язання повернути кошти від 04.04.2017 року в частині вимог, викладених в п. 3; заяви [PERSON] від 06.06.2017 року та від 10.07.2017 року про уточнення позовних вимог до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним та застосування реституції, зобов`язання повернути кошти; заяву [PERSON] від 28.09.2017 року про уточнення позовних вимог до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним та застосування реституції, зобов`язання повернути кошти, в частині вимог, викладених в п. 1. В судовому засіданні представник позивача по основному позову - представник відповідача по зустрічному позову позовні вимоги підтримав та просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 04.03.2010 року в сумі 89174 грн. 46 коп. та судовий збір сумі 1600 грн. В задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача просив відмовити, в зв`язку з його безпідставністю. В судовому засіданні представник відповідача по основному позову - позивача по зустрічному позову [PERSON] . просила задовольнити позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції, в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] просила відмовити. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача по основному позову - відповідача по зустрічному позову [PERSON] , відповідача по основному позову - позивача по зустрічному позову [PERSON] та його представника [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову АТ КБ «Приватбанк та відмову в задоволенні позову [PERSON] , виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України за порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В судовому засіданні встановлено, що 04.03.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір б/н, відповідно до умов якого Банк, з урахуванням зміни кредитного ліміту, яка відбулася 28.02.2013 року, надав Позичальнику [PERSON] , кредитні кошти в розмірі 20000 грн. Вказаний Кредитний договір між сторонами укладений шляхом підписання відповідачем [PERSON] заяви-анкети від 04.03.2010 року та пам`ятки клієнта (а.с. 12 том 1). Зі змісту анкети-заяви від 04.03.2010 року вбачається, що [PERSON] , підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанку», погодився з тим, що анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Також відповідач ознайомився та згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, зобов`язався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку www.privatbank.ua. За нормою ч. 1 ст 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови. Такими чином, 04.03.2010 року між сторонами - ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір б/н, на виконання якого відповідачу була видана картка, термін дії картки становив два роки. В подальшому, по закінченні дії першої, [PERSON] ще двічі перевипускалися картки в рамках вказаного Кредитного договору. Зокрема [PERSON] в межах вказаного Договору було видано наступні картки № [NUMBER] строк до 31.12.2013 року, № 4149437708120397 до 31.04.2015 року та № 54570923011253575 строком до 31.12.2016 року. Вказані обставини підтверджуються Анкетою-завою від 04.03.2010 року, довідками про рух коштів по рахунках [PERSON] , та не заперечувалися самим [PERSON] Всі послідуючі картки відповідачу [PERSON] були видані без підписання будь-яких угод (в тому числі і нових анкет). Вказана обставина також не заперечувалася сторонами в судовому засіданні. Вказаними кредитними картками відповідач [PERSON] користувався, здійснював розрахунки, зняття коштів, поповнення рахунків оператора мобільного зв`язку, а також здійснював поповнення рахунку, сплати заборгованості за договором, що стверджується випискою про рух коштів по рахунках [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 146-224, 246-263 том 1). Враховуючи, що поповнення рахунку відповідачем [PERSON] проводилося не завжди своєчасно та в повній сумі, в останнього утворилася заборгованість, розмір якої згідно розрахунків Банку (а.с. 8-11 том 1) складає 89174 грн. 46 коп., з яких: 20000 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 64251 грн. 87 коп. - відсотки за користування кредитом; 200 грн. - пеня, комісія; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 4222 грн. 59 коп. - штраф (процентна складова). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] отримував кредитні кошти та користування ними заборгованість по тілу кредиту в розмірі 20000 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача інших, заявлених позивачем сум заборгованості, а саме: відсотків за користування кредитом - 64251 грн. 87 коп., пені, комісії - 200 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 4222 грн. 59 коп., суд приходить до висновку про відмову в цій частині позову, виходячи із наступного. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] був обізнаний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, оскільки він користувався кредитними коштами, в межах встановленого ліміту, та здійснював погашення боргу. Крім того, він зобов`язаний був знайомитися з Тарифами Банку та Умовами кредитування на банківському сайті https://privatbank.ua./kredity/, тому вважає правомірним нарахування останньому процентів, пені, штрафів. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні позивачем по основному позову не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачу [PERSON] при видачі кредитних карт надавалися на ознайомлення Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи Банку, які діяли на той час. Тарифи на обслуговування кредитних карт «Універсальна», які додані позивачем до позову (а.с. 14 том 1) також не підтверджують того факту, що саме такі Тарифи були погоджені з відповідачем в межах даного договору. Крім того, такі тарифи і не могли діяти на момент укладення Договору між сторонами, а саме на 04.03.2010 року, оскільки в них вже зазначено про зміни, які відбулися з 01.01.2013 року, з 01.09.2014 року та з 01.04.2015 року, яких не могло бути на час укладення договору. Надана представником позивача по основному позову Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» також не може бути врахована судом, оскільки ця Довідка була підписана [PERSON] на укладення іншого договору, оскільки вона підписана 12.11.2008 року, тобто ще до укладення Кредитного договору від 04.03.2010 року. Додані до матеріалів позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг (а.с. 15- 38 том 1) також не підтверджують того факту, що саме такі Умови та Правила надання банківських послуг були погоджені з відповідачем в межах даного договору, оскільки з них вбачається, що вони затверджені вже після укладення між сторонами Кредитного договору, а саме наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, тоді, як Кредитний договір був укладений 04.03.2010 року. До того ж, з розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] вбачається, що розмір процентної ставки за Кредитним договором від 04.03.2010 року змінювався декілька раз в сторону збільшення. Доказів того, що таке збільшення процентної ставки відбувалося за взаємною згодою сторін, а якщо така зміна відбувалася в односторонньому порядку, то про це належним чином був повідомлений відповідач [PERSON] , позивачем по основному позову суду не надано. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частина 1 ст. 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В судовому засіданні представником позивача по основному позову не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що з відповідачем [PERSON] погоджувалися Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи Банку, які були б складовою частиною укладеного між сторонами 04.03.2010 року договору та за якими Позичальник брав би на себе зобов`язання зі сплати відсотків, пені та штрафних санкцій, а відтак, відсутні підстави для того, щоб вважати Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, які додані до позову, є частиною укладеного між сторонами 04.03.2010 року Кредитного договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.02.2015 року в справі №6-240цс14 та в постанові від 11 березня 2015 року №6-16цс15. Таким чином розмір процентів, пені, комісії та штрафів не передбачений, а відтак не встановлений і не доведений позивачем. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України, яка знаходиться в параграфі 1, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи з наведеного, відповідач [PERSON] мав би сплатити позивачу відсотки за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ. Однак враховуючи, що розрахунки надані Банком не дають можливості суду самостійно обрахувати розмір таких відсотків, а позивачем та відповідачем такі розрахунки відсотків за відсотковою ставкою НБУ не надавалися, крім того, в судовому засіданні сторони (в тому числі і представник позивача) на пропозицію суду не заявляли про призначення у справі бухгалтерської експертизи, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] в частині стягнення відсотків, пені, комісії та штрафних санкцій. Разом з тим, суд приходить до висновку і про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання Договору про надання банківських послуг б/н від 04.03.2010 року недійсним з моменту його вчинення та застосувати реституції, зобов`язання [PERSON] повернути АТ КБ «Приватбанк» грошову сумі в розмірі 10301 грн. 31 коп. та зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» повернути [PERSON] всю суму сплачених відсотків за договором у сумі 20953 грн. 15 коп., виходячи із наступного. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів закріплені у ст. 203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків. Виходячи зі змісту вищезазначених правових норм підставами недійсності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності і правочину за ст. 230 ЦК України. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи, що в судовому засіданні сторонами у справі (позивачем по зустрічному позову [PERSON] та його представником [PERSON] , а також представником відповідача - АТ КБ «Приватбанк» Назаренком С.М.) не було надано Умов та Привал надання банківських послуг, а також Тарифів Банку, які були б складовою, укладеного між сторонами 04.03.2010 року Кредитного договору (за виключенням Анкети заяви від 04.03.2010 року), що унеможливлює їх аналіз на предмет законності збільшення процентної ставки, строків позовної давності, в тому числі щодо можливого введення Позичальника [PERSON] в оману, ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, як про це останній зазначає в позові, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому підстав для визнання вказаного Кредитного договору недійсним з мотивів введення відповідача [PERSON] та ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності немає. Також, з підстав зазначених вище, не підлягають до задоволення і вимоги [PERSON] щодо зобов`язання його повернути АТ КБ «Приватбанк» грошову сумі в розмірі 10301 грн. 31 коп. та зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» повернути [PERSON] всю суму сплачених відсотків за Кредитним договором від 04.03.2010 року в сумі 20953 грн. 15 коп. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по основному позову - [PERSON] на користь позивача - АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1600 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial