Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON], через свого представника, звернулася до суду з позовом про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що в листопаді 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна вона випадково дізналася, що постановою ВДВС Голопристанського РУЮ від 04.11.2010 накладено арешт на все її майно в межах суми стягнення. Звернувшись до державного виконавця, їй стало відомо, що арешт накладено в межах виконавчого провадження з виконання постанови Голопристанського районного суду Херсонської області №3-3185/10 від 14.09.2010, якою на неї за ст. 88-1 ч. 1 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 грн. Відповідач сплатила штраф, але державний виконавець пояснив, що скасувати арешт не може, оскільки на даний час виконавче провадження знищено. Тобто незважаючи на те, що штраф позивачем сплачено, у звязку з несплатою якого було накладено арешт на майно, даний вид обтяження не знято, що порушує її законні права та інтереси щодо розпорядження майном, власником якого вона є, у звязку з чим [PERSON] просить зняти арешт, накладений на підставі виконавчого провадження. Сторони в судове засідання не зявилися, про місце, дату та час слухання справи повідомлені належними чином, відзиву на позовну заяву, клопотань від сторін до суду не надходило. На підставі ч. 5, ч. 8 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи встановлено наступне. Судом встановлено, що відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, фізичної особи [PERSON], постановою б/н від 04.11.2010 ВДВС Голопристанського РУЮ накладено арешт на все майно останньої, в межах суми стягнення (а. с. 7-12). Про це позивач випадково дізналася лише в листопаді 2018 року. Як стало відомо [PERSON] при зверненні до державного виконавця, на підставі виконавчого провадження (по виконанню постанови в справі про адміністративне правопорушення №3-3185/10 від 14.09.2010, про накладення на [PERSON] за ст. 88-1 ч. 1 КУпАП штрафу в розмірі 51,00 грн. (а. с. 6), постановою б/н від 04.11.2010 Відділу державної виконавчої служби Голопристанського РУЮ, було застосовано вид обтяження арешт нерухомого майна, накладено арешт на все майно боржника. Як вбачається з платіжного документа, квитанції №85, наданої позивачем, нею погашено заборгованість сплачено адміністративний штраф в сумі 51,00 грн. (а. с. 3). У відповідності з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що на даний час виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно позивача (по виконанню постанови в справі про адміністративне правопорушення №3-3185/10 від 14.09.2010, про накладення на [PERSON] штрафу в розмірі 51,00 грн. (а. с. 6), знищено, однак арешт на нерухому майно, застосований 04.11.2010, не знятий. Наявність арешту на майно, яке є власністю [PERSON], створює порушення її законних прав та інтересів щодо розпорядження майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні норми закріплені в ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, а ще при тій умові, що ці порушення були поєднані з позбавленням володінням майном. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Так,\~статтею 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та відновлення становища, яке існувало до порушення, крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. З огляду на вищенаведені обставини справи, суд вважає вимоги позивача законними та обґрунтованими, позов таким що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved