Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Приватного акціонерного товариства «Завод металоконструкцій Укрсталь Запоріжжя» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В позові позивач вказав, що працював з 21.04.2020 року в ПрАТ «ЗМК Укрсталь Запоріжжя» посаді різьбярем металу на ножицях і пресах в цеху обробки п/фабрикату, наказ № 43-к від 04.05.2000 року. 18.12.2001 року позивача було переведено на посаду майстра 2 категорії до цеху обробки п/фабрикату. 01.02.2012 року на підставі наказу № 3 позивача було затверджено на посаду до цеху обробки п/фабрикату. Починаючи з січня 2021 року відповідач щомісячно не виплачував заробітну плату в повному обсязі, в зв`язку з чим, станом на 21.09.2021 року утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 102959,95 гривень. 07.09.2021 року на підставі наказу № 58-зв позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником (уповноваженим органом) законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору (у зв`язку з несвоєчасною та неповною виплатою заробітної плати, наявність заборгованості із заробітної плати) за ч.3 ст. 38 КЗпП України. В день звільнення, відповідач, в порушення вимог законодавства про працю, не провів повний розрахунок з позивачем та не виплатив заборгованість по заробітній платі. 01.10.2021 року відповідач виплатив позивачу заборгованість з заробітної плати в повному обсязі. За період з 08.09.2021 року по 30.09.21021 року відповідач затримав розрахунок на 17 робочих днів і має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 13095,27 гривень (17 днів * 770,31 гривень). Також, позивач зазначає, що відповідачем при звільненні не було розраховано розмір вихідної допомоги та не здійснено виплату. Згідно розрахунку позивача сума вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку позивача складає 49684,98 гривень (середньомісячна заробітна плата 16561,66 гривень = середньоденна заробітна плата 770,31 гривень * сумарне число робочих днів підприємства відповідача за серпень та липень 21,5 день). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 49684,98 гривень та середній заробіток за період затримки розрахунку з 08.09.2021 року по 30.09.2021 року у розмірі 13095,27 гривень на день погашення боргу по заробітній платі. 17.11.2021 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому погодився, що позивачу не була нарахована вихідна допомога у відповідності до ст. 44 КЗпП України у розмірі 49561,66 гривень. Заборгованість перед позивачем була погашена 01.10.2021 року, отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено ним вірно і складає 13095,27 гривень, що відповідач також визнає. Подальший розгляд справи просить здійснювати без участі відповідача, за наявними с праві матеріалами. Розподілити судові витрати із судового збору, з урахуванням визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, просила позов задовольнити. Відповідач просив розгляду справу без його участі, про що зазначав у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 21.04.2020 року [PERSON] працював в ПрАТ «ЗМК Укрсталь Запоріжжя» різьбярем металу на ножицях і пресах в цеху обробки п/фабрикату, наказ № 43-к від 04.05.2000 року. 18.12.2001 року позивача було переведено на посаду майстра 2 категорії до цеху обробки п/фабрикату. 01.02.2012 року на підставі наказу № 3 позивача було затверджено на посаду до цеху обробки п/фабрикату. Відповідач, в порушення вимог ст.115 КЗпП України, щомісячно не виплачував заробітну плату в повному обсязі, в зв`язку з чим станом на 21.09.2021 року утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 102959,95 гривень, що підтверджується довідкою від 21.09.2021 року, виданою ПрАТ «ЗМК Укрсталь Запоріжжя». 07.09.2021 року позивача [PERSON] підставі наказу № 58-зв було звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником (уповноваженим органом) законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору (у зв`язку з несвоєчасною та неповною виплатою заробітної плати, наявність заборгованості із заробітної плати) за ч.3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. В день звільнення, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не провів повний розрахунок з позивачем, не виплатив заборгованість по заробітній платі у розмірі 102959,95 гривень та вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, яка становить 49684,98 гривень. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. Відповідно до вказаної постанови за розрахунковий період для визначення середньомісячної заробітної плати беруться виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Позивача було звільнено у 07.09.2021 року, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із його заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за липень та серпень 2021 року та її діленням на кількість відпрацьованих днів за цей період. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день увільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на 01.10.2021 року відповідачем сплачена заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, що підтверджується довідкою. Розмір середнього заробітку за період з 08.09.2021 року по 30.09.2021 року становить 13095,27 гривень, який визнаний відповідачем. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Так, при звільненні позивача не було розраховано розмір вихідної допомоги та не здійснено її виплату. Розмір вихідної допомоги становить 49684,98 гривень, що узгоджується з розрахунком позивача та не заперечується відповідачем. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи, що доводи позивача знайшли своє підтвердження, а також приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, та вважає за необхідне стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 49684,98 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення у розмірі 13095,27 гривень. Згідно з вимогами ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 5 відсотків судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 454,00 гривень, а 50 відсотків повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved