Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» в особі належно уповноваженого представника за довіреністю Гребенюка О.С. (довіреність № 367-К-Н-О, належно засвідчена копія долучена до матеріалів позовної заяви) 10.04.2020 року звернувся у Турківський районний суд Львівської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 07.05.2009 року у загальному розмірі 48 100 грн. 72 коп.. Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача. На підставі розпорядження в. о. голови Турківського районного суду Львівської області Л.М. Кріля про передачу справи з одного суду до іншого від 21.04.2020 року за вих. № 01-09/162/20 матеріали вищевказаної позовної заяви на підставі п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передані на розгляд Сколівському районному суду Львівської області. Справа надійшла до Сколівського районного суду Львівської області 28.04.2020 року, а головуючим суддею щодо її розгляду визначено суддю Микитина В.Я.. В силу ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого у порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Відтак, ухвалою судді від 12.05.2020 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Визначено дату судового засідання - 30.06.2020 року, 09.45 год.. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 30.06.2020 року (головуючий - суддя Микитин В.Я.) судовий розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою сторін у судове засідання вперше без повідомлення відповідачем про причини своєї неявки. Визначено нову дату судового засідання щодо розгляду справи по суті - 21.07.2020 року, 09.45 год.. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 21.07.2020 року (головуючий - суддя Микитин В.Я.) судовий розгляд справи відкладено у зв`язку із неналежним повідомленням відповідача. Визначено нову дату судового засідання щодо розгляду справи по суті - 11.08.2020 року, 09.30 год.. Розгляд справи по суті відбувся у судовому засіданні, котре було призначене на 11.08.2020 року о 09.30 год., без учасників справи. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 07.05.2009 року, тобто уклав договір про надання банківських послуг, згідно якого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанку», які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого на даний час є АТ КБ «ПриватБанк», свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та у межах встановленого кредитного ліміту. Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 48 100 грн. 72 коп.. Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк», який на даний час є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», просить позов задовольнити. Належним чином уповноважений представник позивача - Гребенюк О.С. у судове засідання не з`явився, однак під час подання позовної заяви одночасно подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. У цьому клопотанні також вказав, шо позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву у запропоновані судом строки та порядку не подав. З огляду на вказане, суд, виходячи з положень ст. ст. 280-281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, враховуючи неявку у судове засідання щодо розгляду справи по суті усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку письмовим доказам, зібраним у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав АТ КБ «Приватбанк» цивільного характеру за пред`явленими ним позовними вимогами, дотримуючись при цьому також принципів рівності та змагальності обох сторін у справі, диспозитивності цивільного судочинства, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 07.05.2009 року сторони по справі уклали між собою договір у вигляді підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, за змістом котрого позивач надав відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. До кредитного договору позивач додав: 1) довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду»; 2) витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. При цьому, позивач стверджує, що вони є невід`ємними частинами спірного договору. Згідно анкети-заяви, підписаної відповідачем, такий погодився, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з даним договором до його підписання і погодився з його умовами. Згідно з наданим банком розрахунком, узв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, заборгованість такого станом на 16.03.2020 року у розмірі 48 100 грн. 72 коп., з яких: 27 907 грн. 22 - заборгованість за тілом кредиту; в т. ч. 0 грн. 00 коп. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 10 776 грн. 04 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6 650 грн. 76 коп. - заборгованість по пені; 2 766 грн. 70 коп. - заборгованість по судових штрафах. В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 638 ЦК україни встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна дійти висновку, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В силу ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі). У той-же час, у підписаній відповідачем як позичальником анкеті-заяві від 07.05.2009 року, процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Поряд з цим позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги штрафів, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07.05.2009 року, посилається на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, а також містяться додаткові положення. При цьому, суд враховує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Також слід зазначити, що згідно п. 1.2. Умов та Правил надання банківських послуг, долучених до позовної заяви, договір про наданння банківських послуг має місце у спосіб згоди клієнта, котрі виражені в анкеті-заяві, разом лише із пам`яткою клієнта й зазначеними Умовами та правилами, однак не разом із Довідкою про умови кредитування з викорситанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», про котру у Правилах надання банківських послуг ПриватБанку не йдеться. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року, провадження № 6-16цс15, і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07.05.2009 року) до моменту звернення до суду із позовом (10.04.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки обов`язок відповідача по їх сплаті у анкеті-заяві від 07.05.2009 року відсутній. Крім того, суд зазначає, що у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 ч. 1 ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року, яка прийнята у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути поінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, ПАТ КБ «ПриватБанк», правонапступником кторого є позивач, дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Необхідно звернути увагу, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 07.05.2009 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем як позичальником кошти у добровільному порядку позивачеві не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, до якої входять заборгованість за тілом кредиту, що становить 27 907 грн. 22 коп., оскільки зазначена сума коштів кредиту використана боржником, що стверджується розрахунком заборгованості за договором. Враховуючи неподання відповідачем, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відзиву на позов, суд вважає, що факт отримання ним кредитних коштів не заперечується. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з доданого позивачем до позову розрахунку заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» проценти за ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховані виходячи з розміру 10 776 грн. 04 коп. проценти річних, тобто позивачем застосовано інший, ніж передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України розмір таких процентів, який повинен бути встановлений договором. Як вже було встановлено судом, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, у тому числі і в частині встановлення ними іншого, ніж передбачено у ч. 2 ст. 625 ЦК України, розміру процентів. В анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником, проценти річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 10 776 грн. 04 коп., не обумовлені. У той же час, зважаючи на те, що за своєю юридичною природою передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України проценти річних фактично є елементом суми боргу, починаючи з моменту виникнення прострочення сплати такого, суд вважає, що позовна вимога у цій частині підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача підлягають проценти річних з розрахунку їх розміру, законодавчо встановленого у ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме - 3% річних від простроченої суми, що складає 384 грн. 86 коп.. Оскільки судом не встановлено належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме Умови та правила надання банківських послуг, витяг з яких доданий до позовної заяви, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків, пені, штрафів в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 10 391 грн. 18 коп., пені у розмірі 6 650 грн. 76 коп., а також штрафів у розмірі 2 766 грн. 70 коп., задоволенню не підлягають. Наведене повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач при поданні до суду позовної заяви майнового характеру сплатив 2 102 грн. судового збору, що вбачається з платіжного доручення № ZZ420B0W1C від 30.03.2020 року, наявного у матеріалах справи. Позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 48 100 грн. 72 коп. заборгованості, у той же час суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 28 292 грн. 08 коп., а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 236 грн. 36 коп., що є пропорційним до задволених позовних вимог.

Outcome: partial