Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області звернулася в суд з позовом до [PERSON] визначення місця проживання дитини. Позов мотивував тим, що за час перебування з відповідачем в шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб на підставі рішення суду між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина постійно проживала з нею та спорів з відповідачем з цього приводу ніколи не виникало, але нещодавно відповідач почав погрожувати, що забере дитину проживати до себе та декілька разів приходив в дитячий садочок, без її відома та хотів забрати сина. Позивач вважає, що син повинен проживати з нею, оскільки батько належної уваги дитині не приділяє. Нею за місцем свого проживання створені необхідні умови для життя та виховання сина. Окрім того, матеріальної можливості забезпечувати сина відповідач немає, оскільки не отримує стабільних доходів, не сплачує аліменти. Відтак, проживання дитини з матір`ю буде відповідати інтересам [PERSON] , сприяти його гармонійному розвитку, тому просить залишити проживати дитину з нею, так як дитина є малолітньою та потребує належного догляду і вона як мати може забезпечити такий догляд, турботу і піклування. В підготовчому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав, так як після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем. Представник третьої особи Служби у справах дітей Рожищенської райдержадміністрації\~ Омельчук В.Є. в підготовчому засіданні не заперечила щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Частиною 3\~статті 200 ЦПК України\~визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам Сімейного кодексу України, відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до\~ задоволення. Згідно зі ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов`язків подружжя у шлюбі та сім`ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім`ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Як слідує з ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Викладене в повній мірі узгоджується з ст.ст.5, 18 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в яких передбачено права та обов`язки батьків відповідати за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.ст.160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 20.05.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбу. Від даного шлюбу у сторін народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.8). Судом встановлено також, що рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 19.03.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилась проживати з матір`ю [PERSON] .. Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 17.12.2018 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 1200 (одна тисяча двісті) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття з врахуванням індексації стягуваних сум відповідно до\~ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Згідно розрахунку виплати та заборгованості по аліментах слідує, що відповідач аліментів не сплачує і станом на 01.06.2019 року заборгованість по аліментах становить 7880,00 грн, чим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання дитини (а.с.10). Встановлено також, що позивач працює. Згідно характеристики з місця роботи та за місцем проживання, позивач проявила себе, як грамотний спеціаліст, дисциплінова, трудолюбива, службові інструкції виконує чесно і сумлінно. Користується авторитетом серед співробітників. Міська рада компрометуючих матеріалів на позивача не має (а.с.18, 19). Як вбачається з акту обстеження умов проживання за червень 2019 року, позивач проживає в житловому будинку разом з дітьми: сином [PERSON] , 2003 року народження, дочкою [PERSON] , 2007 року народження та сином [PERSON] , 2016 року народження. Сім`я матеріально забезпечена. Житловий будинок повністю обставлений усіма необхідними меблями, обладнаний усіма зручностями (а.с.9). Відповідно до\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Зібрані по справі докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про малолітню дитину, бере участь у його духовному та фізичному розвитку. Варто також зазначити, що у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Подібні висновки про обов`язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17. Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. Враховуючи наведене, проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із матір`ю, на думку суду, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, дитина на даний час знаходиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, а спілкування саме з матір`ю сприятиме її повноцінному духовному становленню та формуванню. Крім того, суд враховує також, що [PERSON] працює, позитивно характеризується по місцю роботи, згідно акту обстеження умов проживання від 10.06.2019 року вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] , умови проживання в будинку хороші, дитина забезпечена усім необхідним (а.с.9). Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, слід визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за місцем проживання його матері [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому частиною першою статті 142\~ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідача визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому зі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн. слід повернути безпосередньо позивачу з державного бюджету 384,20 грн., а ще 384,20 грн. слід стягнути з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved