Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду через систему «Електронний суд» з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 24.11.2020 по 23.03.2021 в розмірі 19218 грн. 87 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 718 грн. 19 коп., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 15000грн. а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що у період з 26 вересня 2016 року по 23 листопада 2020 року знаходилась у трудових відносинах з відповідачем. За час роботи на підприємстві їй було нараховано але не виплачено заробітну плату в розмірі 18711грн. 65коп. Вказана сума не виплачена [PERSON] при звільненні, а погашена протягом березня 2021 року - платежами від 03 березня 2021 року, від 16 березня 2021 року, останній платіж надійшов 23 березня 2021 року. Ухвалою суду від 29 червня 2021 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 20 липня 2021 року від ДП «Завод «Електроважмаш» надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, враховуючи розрахунки ДП «Завод «Електроважмаш» а також графік роботи підприємства та клопотання про зменшення розміру середнього заробітку до 20 % тобто до 1281грн. 25 коп.; за вимогою про компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 718грн. 19 коп. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000грн. відмовити в повному обсязі; здійснити розподіл витрат по сплаті судового збору у відповідності до вимог ЦПК України. На обґрунтування своєї позиції вказує, що 23 березня 2021 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] виплачена в повному обсязі, тобто останнім днем прострочення виплати заробітної плати є вказана дата. Зазначає, що наказом т.в.о. Генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш»№ 309 від 24 липня 2020 року на підприємстві встановлено неповний робочий тиждень. Наказом від 21 жовтня 2020 року № 427 на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено режим неповного робочого часу у робочі дні грудня 2020 року та січня 2021 року. Наводить розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. У відповіді на відзив [PERSON] не погодилася з розрахунками, наданими відповідачем, заперечила проти зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Позивач [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 23 листопада 2020 року, звільнена відповідно до Наказу №627 за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Доводи відповідача щодо врахування періоду для розрахунку з урахуванням встановленого наказом неповного робочого тижня, судом не приймається до уваги. Оскільки, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що оформивши звільнення позивача [PERSON] та видавши їй трудову книжку, відповідач ДП «Завод «Електроважмаш» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Відповідно до наданої довідки середньоденна заробітна плата позивача складає 237 грн. 27 коп. Статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці № 47 про скорочення тривалості робочого часу до сорока годин на тиждень та статтею 50 КЗпП України встановлено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу ніж 40 годин на тиждень. Статтею 52 КЗпП визначено, що для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Відповідачем не надано доказів встановлення колективним договором на підприємстві меншої тривалості робочого часу, ніж це передбачено статтями 50 і 52 КЗпП, і тому, при обчисленні кількості робочих днів затримки остаточного розрахунку, суд виходить саме з тривалості п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними, встановленого положеннями КЗпП. Сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із позивачем за період з 24 листопада 2020 року (наступний день з моменту звільнення), та по 23 березня 2021 року (день остаточного розрахунку) складає 19456 грн. 14 коп. (визнаний сторонами середньоденний заробіток 237 грн. 27 коп. помножений на кількість днів прострочення 82 робочих днів). Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обчислений судом з урахуванням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню в дохід держави при виплаті позивачу стягненої суми. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000 грн. Суд не приймає до уваги посилання відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку через скрутний матеріальний стан підприємства, оскільки вони не підтверджені належними та допустимим доказами. Згідно із частиною першою статті 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Фактично, вказаними положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України та практикою Європейського суду з прав людини встановлено презумпцію спричинення моральної шкоди працівнику невиплатою належних йому грошових сум. При відшкодуванні моральної шкоди, слід врахувати, що у результаті порушення майнових прав позивача йому було спричинено окрім майнового дисбалансу ще й негативне моральне пригнічення, яке перебуває у прямій залежності від вчинку відповідача, адже тривала співпраця відповідача та позивача створила для останнього ілюзію захищеності та впевненості у своїй соціальній значимості для роботодавця, що було грубо та безпідставно перекреслено відповідною поведінкою відповідача. Такий стан речей призвів до виникнення у позивача невпевненості в собі в питаннях пошуку шляхів відновлення справедливості, породив стан тривоги, що для захисту її прав знадобиться ще значний проміжок часу. Разом із тим, з урахуванням розумності, виваженості та справедливої сатисфакції, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення її у розмірі 2000 грн. Розподіл судових витрат в частині судового збору, суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» та стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 908грн.

Outcome: partial