Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що з відповідачем по справі вона з 08.06.2013 року перебуває в шлюбі, зареєстрованому Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис 356. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], який мешкає з позивачем і знаходиться на її утриманні. Позивач на даний час не працює, доглядає дитину до трьох років, матеріально не забезпечена та потребує допомоги. Відповідач не працює, має сина від іншого шлюбу, на утримання якого він також надає матеріальну допомогу. У зв'язку з тим, що відповідач не надає коштів на утримання позивача та матеріальної допомоги на утримання сина, позивач змушена звернутися до суду. Посилаючись на вищезазначене, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини, а також на її утримання аліменти у розмірі 600 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку. Представники позивача у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги та підтвердили обставини, на які позивач посилалася у позовній заяві, на задоволенні позову наполягають. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що він не працює, перебуває на утриманні у своїх батьків, на даний час оказує матеріальну допомогу у розмірі 350 гривен щомісячно на іншу свою дитину, тому він має можливість сплачувати позивачу аліменти на утримання неповнолітнього сина, але не більш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини, а на утримання позивача сплачувати кошти він не в змозі. З урахуванням матеріального стану, просить суд винести рішення щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина не більш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно з ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER], виданого 25.07.2013 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції сторони є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання Комунарського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області № б/н від 16.10.2013 року [PERSON] зареєстрований та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Таким чином, судом встановлено, що на цей час [PERSON] повністю знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з останньою. Добровільно відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надає, хоча є працездатним. Останній не працює. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, приймаючи до уваги інтереси неповнолітнього [PERSON], його стан здоров'я та матеріальне становище позивача, стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, той факт, що відповідач має змогу сплачувати аліменти, а також думку відповідача, що він зможе сплачувати аліменти, але не більше, чим 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, встановлений ЗУ «Про Державний бюджет України на 2013 рік», суд вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON], що підлягають стягненню з [PERSON] повинен щомісячно складати 500 гривень, починаючи з дати подачі позову. Відповідно до ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Суд вважає, що так-як позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років, а це визнає позивач і підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], який народився [INFO], то позивач дійсно має право на утримання - аліменти з відповідача до досягнення дитиною трьох років, виходячи з вимог ст. 84 СК України. Суд відхиляє доводи відповідача про його матеріальний стан і не спроможність надавати дружині матеріальну допомогу, оскільки його не можна визнати неспроможним це робити у зв'язку з тим, що він, будучи працездатним, не працює без поважних причин чи має інших утриманців, оскільки законом не передбачено таких підстав звільнення від сплати аліментів. Відповідач не працює, але не надав доказів того, що він неспроможний надавати допомогу на утримання дитини та її матері. Так як позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ст. 88 Цивільного-процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial