Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду, яким просить визнати частково недійсним, в частині покупця [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальної площі 26,8 м2, житлової площі 17,8 м2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Руденко О.Є., р. № 167; перевести права покупця за договором, купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , загальної площі 26,8 м2, житлової площі 17,8 м2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Руденко О.Є., р. № 167, на позивача - [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію на продажу квартири [ADDRESS] , загальної площі 26,8 м2, житлової площі 17,8 м2, на ім`я [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідачі по справі- це донька та колишній зять позивачки, які перебували у шлюбі з 01 грудня 2009 року. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з [PERSON] та знаходиться на її повному утриманні, і на користь якої з батька дитини стягнуті аліменти за постановою Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2018 року. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. 30 січня 2014 року на ім`я [PERSON] була зареєстрована квартира [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., р.№ 167. Позивач зазначила, що маючи фінансову можливість, маючи депозитні рахунки у банківській установі АТ «МЕГАБАНК», вона мала намір придбати житло онуці [PERSON] з оформленням угоди саме на її ім`я. Напередодні укладення угоди, нею було знято з рахунку відсотки від укладених депозитних договорів - 12 грудня 2013 року 62371,29 грн. та 5000 грн. до повної вартості квартирі та для оформлення договору, які було передано доньці. При укладенні угоди позивач особисто не була присутня. [PERSON] приховала від неї, що угода на ім`я дитини не була оформлена, оскільки не було отримано дозвіл органу опіки та піклування. На укладенні договору були батьки дитини, обидва відповідача, нотаріуса обирав відповідач [PERSON] . Під час укладення угоди, приватний нотаріус ХМНО Руденко О.Є. запевнила доньку позивача, що оскільки чекати дозволу органу опіки потрібно більш ніж місяця чотири, можна оформити договір купівлі-продажу на одного з батьків, при умові, що інший відмовиться у вигляді заяви про особисті кошти, а той з батьків, на чиє ім`я буде оформлено договір, одночасно складає заповіт на дитину. [PERSON] оформила заяву, що гроші належать чоловіку, що не було дійсністю, а [PERSON] оформив заповіт на онуку [PERSON] . Згодом позивач дізналася, що після розірвання шлюбу, заповіт був анульований. Оскільки ціна квартири була прийнятна, і на неї були інші бажаючі, відповідач [PERSON] дозволила, на той час чоловіку [PERSON] оформити квартиру на його ім`я, за наявністю заповіту. Позивач вказала, що про те, що квартира оформлена на [PERSON] , а не на онуку, [PERSON] її повідомила під час слухання у Фрунзенському районному суді м. Харкова цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. , про визнання заяви- недійсною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його подія, за зустрічним позовом* [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю. [PERSON] була залучена до слухання справи в якості свідка, і повідомила суд про те, що квартира була придбана саме за її кошти, що також підтвердила [PERSON] в судовому засіданні. Рішення Фрунзенським районним судом м. Харкова було прийняте 16 січня 2018 року, набрало чинності після слухання у Апеляційному районному суді Харківської області,2 квітня 2018 року. Ніякого відношення до предмету договору купівлі-продажу [PERSON] не має, квартиру оглядала позивач, дала згоду на її придбання. [PERSON] ніколи не вселявся до квартири, не реєстрував в ній місце проживання, не проводив ремонтні роботи та не сплачував витрати на її утримання. [PERSON] зазначила, що доказом того, що квартира дійсно була придбана за її особисті кошти є виписка з АТ «МЕГАБАНК», з якої вбачається, що позивачем були отримані відсотки за депозити, що знаходилися на її особистих рахунках напередодні оформлення договору купівлі-продажу. Відповідач по справі [PERSON] на час оформлення договору квартири не мав особистих коштів. Враховуючи відсутність доказів щодо сплати [PERSON] особисто власних коштів продавцю, з посиланням на наявність грошей отриманих у борг, договір купівлі-продажу є удаваним в частині покупця. Крім того доказом того, що договір купівлі-продажу від 30 січня 2014 року був удаваний, свідчать також і маніпуляції, які відбулися при його оформленні, зокрема, так названа, відмова дочки шляхом заяви та оформлення заповіту на користь [PERSON]. Таким чином позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 31.03.2020 року провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа -приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Оксана Євгенівна про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 08.05.2020 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 23 червня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа -приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Оксана Євгенівна про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу, закрито та витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Руденко Оксани Євгенівни: належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 30 січня 2014 року, р.№ 167, належним чином посвідчену копію заповіту [PERSON] від 30 січня 2014 року. 06.08.2020 надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Бієнко С.М. про витребування доказів з Харківського обласного державного нотаріального архіву, а саме: - копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 30 січня 2014 року, р.№ 167, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., та копії документів, які слугували оформленню цього договору, завірені належним чином; - копію заповіту [PERSON] від 30 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., та копії документів, які слугували його оформленню, завірені належним чином. Ухвалою суду від 8 вересня 2020 року клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Бієнко С.М. про витребування доказів - задоволено та витребувано з Харківського обласного державного нотаріального архівуналежним чином посвідчені копій матеріалів. 22.09.2020з Харківського обласного державного нотаріального архівунадійшли належним чином посвідчені копій матеріалів. Позивач до судового засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. У судовому засіданні представник позивача адвокат Бієнко С.М., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення стосовно викладеного та просила їх задовольнити. Крім того пояснила, що [PERSON] мала намір придбати квартиру для своєї онуки та про свій намір повідомляла доньку та її чоловіка. Для цього вона зняла з депозиту кошти, що підтверджується відповідною випискою з банку. Після зняття коштів, вона передала їх доньці, ніякого договору складено не було, оскільки була повна довіра між сторонами та вказані дії були направлені на поліпшення житлових умов онуки. Проконтролювати дії доньки та зятя особисто [PERSON] не мала змоги, оскільки дуже хворіла та на цей час хворіє та не має можливості приймати участь у судових засіданнях. Кошти з депозиту були зняті приблизно 12-13 грудня 2013 року та згодом їх передала своїй доньці [PERSON] . Також представник вказала, що всі обставини укладення договору купівлі - продажу їй відомі з матеріалів справи 2017 року, наявності заповіту та зі слів [PERSON] . Про факт укладення договору купівлі - продажу стало відомо під час розгляду справи у Зміївському райсуді Харківської області, під час розгляду справи про розподіл майна подружжя. В судовому засіданні було допитано [PERSON] в якості свідка, яка зазначила, що вона допомагала купувати квартиру але скільки коштів давала не пам*ятала. З позовом позивач звернулася в 2020 р. оскільки вона дуже хворіє та її чоловік дуже хворий, тому не мала можливості раніше звернутися до суду через стан здоров*я. Окрім того просила суд застосувати до виниклих відносин положення статті 235 ЦК України, удаваного правочину, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, врахувавши, що під час укладення договору було порушено положення ст. 203-205 ЦК України, а саме волевиявлення сторін під час укладення угоди. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що позивач є її матір`ю, яка дійсно для купівлі квартири її доньці, своїй онуці, в грудня 2013 року зняла депозитні кошти та передала їх їй. Квартиру шукали з колишнім чоловіком разом через мережу Інтернет. Коли знайшли квартиру, яка їх влаштовувала, [PERSON] захворіла, а на квартиру було декілька покупців, тому вирішили прискорити угоду. При оформленні договору, відповідач була у лікарні, та її на той час чоловік приїхав та привіз на оформлення договору. За роз`ясненнями нотаріуса, вони вирішили оформити квартиру на колишнього чоловіка, тому що на той час перебували в родинних відносинах та робили все для своєї дитини. [PERSON] зазначила, що вона написала заяву щодо належності грошових коштів для придбання квартири виключно чоловіку, оскільки повірила нотаріусу, якій запевнив її, що у разі складання заповіту на імя доньки, квартира буде належати останній. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надав відзив на позовну заяву, який підтримав у судовому засіданні повністю. Згідно відзиву на позов відповідач [PERSON] вказав, що квартира [ADDRESS] була придбана ним за особисті кошти, що підтверджується рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року, ухваленого у справі № 645/5462/16-ц, яке набрало законної сили і в якому зокрема встановлені фактичні обставини придбання квартири. Він та [PERSON] (донька [PERSON] ) знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2009 року. Під час зареєстрованого шлюбу він придбав квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири здійснено за 65000 грн. В договорі купівлі - продажу квартири зазначено, що купівля квартири здійснюється за рахунок коштів, що належать покупцю - йому на праві приватної особистої власності (справжність підпису на відповідній заяві дружини покупця засвідчено приватним нотаріусом ХМНО, 30.01.2014 року). Факт належності йому коштів, за які була придбана квартира, був доведений допустимими та належними доказами, а саме розпискою про отримання коштів в борг у [PERSON] та свідчення свідка [PERSON] рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року ухваленого у справі № 645/5462/16-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено в повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] про визнання квартири особистою власністю задоволений. Постановою апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без 'задоволення. Постановою Верховного суду від 26 грудня 2019 року касаційна скарга [PERSON] залишено без задоволення. Відповідач зазначив, що таким чином судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлений факт належності йому на праві особистої власності квартири, а позовні вимоги [PERSON] щодо розподілу цієї квартири в порядку поділу спільного майна подружжя залишені без задоволення та це є встановленим фактом та не підлягає доказуванню. Також відповідач зазначив, що в його присутності, [PERSON] не передавала ні йому, ні його колишній дружині, а своїй доньці [PERSON] , жодних грошових коштів на придбання квартири. Факт зняття позивачкою грошових коштів з банківських рахунків не є належним та допустимим доказом того, що саме ці кошти були витрачені на придбання квартири. Можливо [PERSON] давала (позичала) своїй доньці гроші на придбання квартири, але іншої квартири [ADDRESS] , про що до речі вказував свідок [PERSON] , допитаний за заявою [PERSON] Фрунзенським районним судом м. Харкова 27 липня 2017 року, який зокрема вказав, що [PERSON] йому повідомляла, що бажають придбати доньці квартиру та збирають на квартиру гроші, що її мама давала гроші на квартиру і вони її придбали в новобудові. Спірна квартира не знаходиться в новозбудованому будинку, а квартира. [ADDRESS] дійсно знаходиться в новозбудованому будинку. Ці свідчення не були спростовані [PERSON] . Квартиру в новозбудованому будинку він з [PERSON] придбали під час зареєстрованого шлюбу, але після того, як 25 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою про розірвання шлюбу з [PERSON] , остання 23 червня 2016 року уклала з [PERSON] договір дарування зазначеної квартири. Крім того в позовній заяві позивачка вказує, що нотаріуса, який посвідчував договір купівлі-продажу квартири начебто обирав [PERSON] [PERSON] не була присутня при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири. Звідки у неї такі відомості відповідачу не відомою, натомість він особисто приймав участь у нотаріальному посвідченні договору купівлі- продажу квартири і нотаріус не вмовляла [PERSON] погодитися на оформлення прав на квартиру на його ім`я. Оформлення квартири на його ім`я мало місце з добровільною згодою моєї на той час дружини, оскільки квартира купувалась за його особисті кошти, які позичив не в інтересах сім`ї, а на власні цілі - з метою придбання цієї квартири. Про це достовірно було відомо [PERSON] на той час дружині і саме тому вона без усяких вагань та претензій погодилась не тільки на оформлення прав на квартиру на моє ім`я , а ще й письмовою заявою підтвердила, що квартира купується за мої особисті кошти і на неї не розповсюджується режим спільного майна подружжя. Заповіт на ім`я доньки робив з власної ініціативи, але в подальшому його відмінив за власним бажанням. Наявність заповіту та його подальше скасування жодним чином не підтверджує тверджень позивачки, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги. Також відповідач вважає, що твердження позивачки про те, що він не маю ніякого відношення до квартири, оскільки ніколи не вселявся в квартиру, не реєстрував в ній своє місце проживання, не проводив ремонті роботи - не заслуговують на увагу, оскільки це його право, а не обов`язок. В зв*язку з зазначеним просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та стягнути з позивача на його користь понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Оксана Євгенівна у судове засідання не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Судовим розглядом встановлено, шо згідно договору купівлі - продажу від 30.01.2014 року [PERSON] придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS] за суму у розмірі 65000 грн Згідно п. 4 вказаного Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вказано, що купівля квартири здійснюється за рахунок коштів, що належать покупцю ( [PERSON] ) на праві приватної особистої власності (справжність підпису на відповідній заяві дружини покупця засвідчено Руденко О.Є. приватним нотаріусом ХМНО, 30.01.2014 року). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 2009 року до 2016 року. Згідно заяви [PERSON] від 30.01.2014 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Руденко О. Є., [PERSON] повідомила, що її чоловік, [PERSON] , набуває квартиру номер [ADDRESS] , за рахунок коштів, що належать йому на праві приватної особистої власності. Таким чином, права спільної сумісної власності на цю квартиру [PERSON] не набуває. Також у заяві зазначено, що [PERSON] розуміє правові наслідки подачі цієї заяви нотаріусу. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Разом із цим, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Адже одночасно із регламентацією правого інституту спільного сумісного майна подружжя чинне законодавство України закріплює як правові підстави набуття одним з подружжя майна під час шлюбу у особисту приватну власність. Зокрема, у відповідності до вимог п.п.1-3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, у тому числі, речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Аналогійний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом досліджувалось рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Руденко Оксана Євгенівна, про визнання заяви недійсною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Руденко Оксана Євгенівна, про визнання заяви недійсною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ було відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю - задоволено та визнано квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Зазначене рішення суду було залишено без змін Постановою апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року та Постановою Верховного суду від 26 грудня 2019 року. Враховуючи зазначене, на час розгляду даної справи судом визнано квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій, і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У позовній заяви [PERSON] на підтвердження обставин спростування сторони договору купівлі - продажу від 30.01.2014 квартири [ADDRESS] , позивач посилається на той факт, що у грудні місяці 2013 року нею були знято з рахунку відсотки від укладених депозитних договорів. Судом досліджувалась довідка АТ «МЕГАБАНК» № 31-568 від 28.01.2020 року згідно якої 12.12.2013 року [PERSON] були отримані відсотки по депозитним договорам у сумі 62371 грн 29 коп. В той час , матеріали справи свідчать, що договір купівлі - продажу спірної квартири відбувся 30.01.2014 року. Позивачем не надано будь яких належних та допустимих доказів того факту, що зазначені грошові кошти були передані відповідачу [PERSON] для придбання квартири на ім`я доньки [PERSON] - [PERSON] . Суд критично оцінює доводи сторони позивача та відповідача [PERSON] щодо того, що вищезазначені кошти, які були отримані [PERSON] як відсотки, були витрачені на придбання спірної квартири. Суд звертає увагу і на ту обставину, що [PERSON] позивач власноручним підписом засвідчив той факт, що квартира [ADDRESS] була набута відповідачем [PERSON] за рахунок коштів, що належать йому на праві приватної власності. Також суд зазначає, що складання заповіту 30.01.2014 року [PERSON] на ім`я [PERSON], своєї доньки, не доводить факту придбання квартири за кошти позивача. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на вимоги статті 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Відповідно до п. 9 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов. Позивачем не доведено, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушує його законні права та інтереси. Згідно із ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. За положеннями п. 9 договору купівлі-продажу квартири сторони підвердили, що у них відсутні жодні заперечення щодо кожної з умов цього договору, а також, що вони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожного з них, про що свідчать їх особисті підписи у договорі. Крім того, у судовому засіданні представник позивача посилався на удаваність укладеного правочину - договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Враховуючи викладене, а також проаналізувавши умови укладеного договору купівлі-продажу, суд приходить до переконання про те, що визнання договору недійсним в частині покупця не узгоджується з іншими умовами договору. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. На переконання суду, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу [PERSON] для придбання квартири для своєї онуки [PERSON] , 2009 року народження, як і не підтверджено відсутності можливості у відповідачка [PERSON] придбати зазначену квартиру. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 08 травня 2020 року разом з відзивом на позовну заяву від відповідача надійшло клопотання про стягнення судових витрат, в якому просив суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 6 та статті 17 Закону № 5076 є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (що може бути сформований і в електронному виді) на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги. Згідно пунктів 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01 жовтня 1999 р. (далі Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Статтею 34 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення, якщо обов`язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Розмір витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач достовірно підтверджується Договором про надання правової допомоги № 38 від 04.05.2020 року, у зв`язку з чим з позивача на користь відповідача [PERSON] підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Крім того, відповідно до вимогст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином, судові витрати сплачені стороною позивача, суд залишає за позивачем.

Outcome: approved