Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2016 року пред'явив до суду позов до відповідача [PERSON], треті особи Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Прокуратура м. Тернополя, правонаступником якої є Тернопільська місцева прокуратура, про зобов'язання виконати умови мирової угоди, визнаної ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 06 листопада 2015 року, шляхом повернення неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в Україну за місцем проживання, навчання та перебування на обліку у дитячого лікаря-психіатра. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідності до пункту 1.2 зазначеної мирової угоди, [PERSON] взяла на себе зобов'язання супроводжувати сина у тимчасових туристичних поїздках до Італії в період з 18 грудня 2015 року по 05 січня 2016 року та з 20 липня 2016 року до 20 серпня 2016 року за місцем її проживання: Італія, м. Челіко, вул. Буоцці, 2 та згідно з пунктом 1.4 мирової угоди гарантувала своєчасне повернення сина в Україну після спливу терміну перебування за кордоном. Однак, умови мирової угоди щодо гарантованого повернення дитини відповідач не виконала, дитину в Україну за місцем її постійного проживання, лікування та навчання не повернула. Дитина страждає частковим аутизмом, тому позивач як батько хвилюється, що до дитини будуть застосовані певні засоби медичного втручання без його згоди. 19 січня 2016 року почалося навчання у школі за місцем постійного проживання сина, відтак пропуск ним уроків може погіршити його соціально-адаптивний стан, загальний та інтелектуальний розвиток. Крім того, з 21 листопада 2006 року дитина перебуває на диспансерному обліку за місцем проживання в дитячого лікаря-психіатра з приводу психічного розладу, потребує постійного обстеження та проведення профілактичного лікування, пропуск якого негативно може вплинути на стан здоров'я дитини. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на викладені в позовній заяві мотиви, та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, вказала, що син сторін [PERSON] бажає проживати з мамою [PERSON] в Італії, відвідує там школу, перебуває на періодичному лікуванні, що підтверджується відповідними медичними довідками. В Україну дитина повертатись не хоче. Від третіх осіб Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради та Тернопільської місцевої прокуратури у судове засідання надійшли заяви про розгляд справи у відсутності їх представників, що відповідно до ст. 169 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 06 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Тернопільської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини зі межі України без згоди батька визнано мирову угоду, у звязку з чим закрито провадження у справі. Відповідно до пункту 1.2 зазначеної мирової угоди [PERSON] взяла на себе зобов'язання супроводжувати неповнолітнього сина сторін [PERSON], [INFO] у тимчасових туристичних поїздках до Італії в період з 18 грудня 2015 року по 05 січня 2016 року та з 20 липня 2016 року до 20 серпня 2016 року за місцем її проживання: Італія, м. Челіко, вул. Буоцці, 2. Згідно з п. 1.4 мирової угоди відповідач гарантувала своєчасне повернення сина в Україну після спливу терміну перебування за кордоном. Як установлено судом, умови мирової угоди щодо гарантованого повернення дитини відповідач не виконала, після 05 січня 2016 року дитину в Україну не повернула, про що ствердили в судовому засіданні як представники позивача, так і представник відповідача. Відповідно до статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону. Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону). Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено. Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що у разі невиконання однією зі сторін зобовязань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-274цс15 в постанові від 23 вересня 2015 року. З цих підстав, беручи до уваги, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 06 листопада 2015 року закрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Тернопільської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини зі межі України без згоди батька у звязку з визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, яка [PERSON] не виконується, [PERSON] вправі звернутися до суду з позовом про спонукання її до виконання мирової угоди. Разом з тим, з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються за кордоном, 25 жовтня 1980 року була розроблена і підписана Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазька Конвенція), яка у відносинах між Україною та Італією чинна з 01 березня 2007 року. В Україні Центральним органом з виконання передбачених Гаазькою Конвенцією функцій, а також співробітництва з компетентними органами за кордоном визначено Міністерство юстиції України, яке діє безпосередньо або через територіальні управління юстиції (Головні управління юстиції в областях, Автономній Республіці Крим, м. Києві та Севастополі). Функції Міністерства юстиції України щодо виконання Гаазької Конвенції регламентовано постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 № 952 «Про виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» (зі змінами) та Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим зазначеною постановою (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2010 № 795). Центральні органи забезпечують виконання функцій, передбачених ст. 7 Гаазької Конвенції, для того, щоб виявити місцезнаходження дитини; запобігти нанесенню подальшої шкоди дитині або збитку зацікавленим сторонам; забезпечити добровільне негайне повернення дитини або досягнення позитивного вирішення питань; ініціювати судові чи адміністративні процедури з метою повернення дитини та організовувати ефективне здійснення права доступу; надавати або сприяти наданню юридичної допомоги і консультацій, включаючи участь адвокатів, юридичних радників; надавати організаційну допомогу, яка може бути необхідна для забезпечення безпечного повернення дитини. Якщо особа має намір звернутися із заявою про повернення дитини до України або про забезпечення реалізації права на доступ щодо дитини, яка знаходиться за кордоном, Міністерство юстиції України розяснює порядок звернення, надає юридичну допомогу і консультації, допомагає заявникові у підготовці відповідної заяви. У випадку, коли заява та додані до неї документи відповідають вимогам Конвенції та цивільно-процесуальному законодавству України, Центральний орган може звернутися до суду. Гаазька Конвенція передбачає можливість для звернення позивачів з заявою про повернення дитини. Предметом позовних вимог цієї категорії справ є визнання незаконним вивезення та/або утримування на території країни тимчасового перебування дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання. За вказаних обставин, зважаючи на те, що порядок повернення в Україну дітей, які перебувають за кордоном, регламентується міжнародним правовим актом, який визнано в Україні, а відтак є частиною національного законодавства, суд не може вирішувати зазначене питання в межах розгляду позову про спонукання до виконання умов мирової угоди. З цих підстав суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення в частині спонукання [PERSON] до виконання мирової угоди, яка визнана ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2015 року в цивільній справі № 607/12869/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. У випадку невиконання відповідачем судового рішення позивач вправі звернутися до суду в порядку, визначеному Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року. При цьому суд вважає доводи представника відповідача про те, що сторін [PERSON] бажає проживати з мамою [PERSON] в Італії, відвідує там школу, перебуває на періодичному лікуванні, що підтверджується відповідними медичними довідками, такими, що не можуть бути враховані при вирішенні спору про спонукання до виконання мирової угоди, оскільки предметом доказування в даній категорії справ є обставини, які вказують на виконання чи невиконання мирової угоди, яка визнана судом. А обставини, на які посилається представник відповідача, досліджуються при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, який не є предметом розгляду даної справи. На підставі викладеного, відповідно до ст. 175 ЦПК України, ст. ст. 17, 18 Закону України «Про виконавче провадження», Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року,

Outcome: partial