Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2015 р. звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на його користь суму основного боргу в розмірі 112 500 грн., проценти за користування позикою - 5 625 грн., три відсотки річних від суми позики - 3 375 грн. та судовий збір. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він 12 грудня 2013 р. фактично уклав з відповідачем договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якого, позивач позичив відповідачу кошти на загальну суму 70 000 грн., що на той час було еквівалентно 5 000 доларів США з кінцевим терміном повернення боргу 01 лютого 2014 р. Проте, відповідач у зазначений в договорі строк кошти не повернув, свої зобов'язання по договору не виконав, неодноразові звернення позивача щодо повернення боргу відповідачем проігноровані, а тому позивач просив позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги зменшив та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу, відповідно до умов розписки, в розмірі 70 000 грн. та судовий збір. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, при цьому, в подальшому в судовому засіданні зазначив, що в дійсності предметом даної розписки була сума боргу в розмірі 30 000 грн. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов з урахуванням зменшення суми позову підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами 12 грудня 2013 р. був фактично укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в борг кошти в розмірі 70 000 грн. з терміном повернення вказаних коштів 01 лютого 2014 р. В підтвердження обумовлених умов відповідач [PERSON] поставив свій підпис у відповідній розписці (а.с. 11), чим підтвердив добровільність дій та своїх намірів та зобов'язань перед позивачем [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що станом на день постановлення даного судового рішення відповідач не повернув позивачу обумовленні договором позичкові кошти, а тому вони підлягають примусовому стягненню в розмірі 70 000 грн. При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача, що в дійсності предметом договору позики була сума 30 000 грн., а не 70 000 грн., яку позивач просить з нього стягнути, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження дане посилання, крім того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що власноручно склав текст боргової розписки в якій поставив власний підпис. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, в судовому засіданні відповідачем [PERSON] не спростовано факт отримання ним від позивача [PERSON] позичкових коштів в розмірі 70 000 грн., передача яких підтверджується особисто складеною відповідачем розпискою в порядку ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, дослідивши зібрані докази по справі та давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені в судовому засіданні, які знайшли своє обґрунтування та підтвердження, при цьому відповідач не надав письмових доказів в спростування позовних вимог відповідно до ст. 60 ЦПК України, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved