Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], 14.03.2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Позов подано з підстав позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що донька позивача - [PERSON] [INFO] року народила сина [PERSON], із моменту його народження постійно ухилялась від виконання своїх материнських обов`язків. Дитина постійно проживає з позивачем, вона є опікуном свого онука. На підставі викладеного, враховуючи наявність позитивного рішення органу опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міської ради, позивач звернулась до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 05.04.2018 року позов прийнято до провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні позивач та представник третьої особи підтримали позов та просили суд його задовольнити. Відповідач надала до суду заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] народився [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Третім відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси 03.09.2004 року (а.с. 6А). Відповідно до свідоцтва про народження матір`ю дитини є [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.11.2015 року № 788 [PERSON], [INFO], було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. 10.03.2016 року розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 103/01-06 від 10.03.2016 року встановлено опіку над малолітнім [PERSON] [INFO], опікуном призначено [PERSON], [INFO], - бабусю дитини з боку матері (а.с. 7). На час встановлення опіки над дитиною, мати малолітнього [PERSON] - [PERSON], [INFO].н., відповідно до вироку Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2015 року по справі № 520/11982/15-к (а.с. 12-15) відбувала покарання. Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради 23.04.2018 року надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.35-37). Згідно з вказаним висновком малолітній [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Мати не піклується та не цікавиться життям дитини. Також відомо, що 25.04.2015 року [PERSON] у комунальній установі «Пологовий будинок № 1» м. Одеси народила дитину, від якої відмовилась та залишила її у державному закладі. Відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 05.08.2015 року № 422 малолітній [PERSON], [INFO], був влаштований до державного закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування на повне державне забезпечення. 25.01.2018 року [PERSON] підписала заяву, відповідно до якої вона зі змістом позовної заяви до Приморського районного суду м. Одеси щодо позбавлення батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON], [INFO], ознайомлена, зобставинами, викладеними в позовній заяві згодна, заперечень не має, просить цивільну справу про позбавлення її батьківських прав розглянути за її відсутності та винести рішення суду згідно діючого законодавства України. Підпис [PERSON] посвідчено нотаріусом, при цьому зміст ст ст. ст. 164, 166 Сімейного кодексу України та юридичні наслідки оформлення, цієї заяви їй нотаріусом роз'яснено. У судовому засіданні був опитаний малолітній [PERSON], який підтвердив, що його вихованням, утриманням та матеріальним забезпеченням займаються бабуся та дідусь, матір він за своє життя майже не бачив, вона ніколи не піклувалась про нього та не брала участі у його вихованні, не цікавилась його життям. Суд, оцінивши всі наявні в справі письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи та дитини, дійшов висновку про доведеність в судовому засіданні належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дитини - [PERSON], яке виражається у тому, що вона не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі і своєю систематичною протиправною поведінкою не може бути для дитини прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання нею освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов'язку, не виявляє ніяких материнських почуттів, не займався та не займається вихованням та утриманням сина, не задумується про долю дитини, її майбутнє, не може навчити її моральним та суспільним цінностям: любові, взаєморозумінню, взаємоповазі, добру, оскільки сама вчиняє протиправні дії, які суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. З роз'яснень, наданих в п.п.15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 від 19.12.2008 року) вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи доведеність в судовому засіданні факту ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, визнання позову відповідачем, беручи до уваги думку малолітньої дитини, висловлену нею в судовому засіданні, зважаючи на те, що при розгляді даної категорії справ рішення ухвалюється з першочерговим дотриманням інтересів дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 164 СК України та позбавлення відповідача батьківських прав.

Outcome: approved