Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 21.09.2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за відповідним договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В свою чергу відповідач не виконує зобов`язання за договором, в зв`язку з чим станом на 31.08.2019 року у нього виникла заборгованість в сумі 68799,07 гривень, яка складається з: 8070,55 гривень - заборгованість за кредитом; 56976,18 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками; а також відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500 гривень штрафу (фіксована частина), 3252,34 гривні штраф (процентна складова) і яку позивач просить стягнути з відповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. В матеріалах справи також мається клопотання позивача від 10.02.2020 року з проханням відкласти розгляд справи у зв`язку з підготовкою відповіді на відзив, поданий відповідачем. Вказане клопотання позивача було задоволено судом, розгляд справи відкладено та надано позивачеві час на підготовку відповіді на відзив. До цього часу від позивача на адресу суду відповідь на відзив не надходила. Суд вважає достатнім строк, наданий позивачеві на підготовку відповіді на відзив, а тому не вбачає можливим його продовження. Відтак, вважає за необхідне здійснити розгляд справи за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Садовий В.В. позов не визнали, мотивуючи тим, що подані позивачем копії документів низької якості, що не дозволяє пересвідчитися в їх підписанні відповідачем. Крім того, позивач не надав докази підписання «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування кредитною карткою», які є невід`ємною частиною договору. Також відповідач та його представник прохали застосувати строк позовної давності. З`ясувавши обставини справи, заслухавши відповідача та його представника, дослідивши докази, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 21.09.2005 року між АТ КБ « Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 8100 гривень. Позивач свої зобов`язання за відповідним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що при укладанні кредитного договору відповідач проставив свій підпис лише на заяві про укладання договору. Умови Кредитного договору повинні бути чіткими і зрозумілими для споживача таких послуг. Разом з тим, у заяві на приєднання відсутні умови щодо процентної ставки та відповідальності за прострочення платежів. Банк вказував, що такі умови знаходилися на сайті https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. У цих умовах і міститься інформація про процентну ставку та про штрафи за прострочку оплати боргу. Проте, умови на даному сайті не можуть бути застосовані судом, адже, у анкеті-заявці відсутня інформація, що позичальник ознайомилася з умовами, які містяться саме на зазначеному сайті. Більше того, сам банк неодноразово їх змінював, а тому, мав можливість подати до суду примірник таких умов, який може містити положення, які є менш сприятливими для позичальника. На цій підставі суд прийшов до висновку, що банк не підтвердив, які ж конкретні умови він запропонував позичальнику при підписанні анкети-заявці, так як на поданому банком екземплярі умов відсутній підпис позичальника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зазначає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи такі обставини у справі, наведені норми цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що наведені умови/правила/тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. В судовому засіданні відповідач повідомив, що такі Умови він не підписував і з ними його не знайомили. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач не міг ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг. Отже, позовні вимоги про стягнення процентів та штрафних санкцій за користування кредитним коштами задоволенню не підлягають, адже позичальник не підписав жодного документу, який би обумовлював порядок та умови нарахування і сплати таких платежів. Така правова позиція була висловлена: - в Постанові Верховного суду від 11 липня 2018 року по справі № 356/1261/16-ц; - в Постанові Верховного суду від 06 червня 2018 року по справі № 754/13763/15-ц; - Постанова від 10 травня 2018 року по справі № 239/100/15-ц; - Постанова від 18 квітня 2018 року по справі № 234/10860/16-ц; - Постанова від 06 березня 2018 року, справа № 308/4155/14-ц; - Постанова від 21 лютого 2018 року справа № 203/5497/13-ц; - Постанова від 14 лютого 2018 року справа № 578/132/16-ц; До аналогічних висновків прийшов і Верховний суд України у справах №6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15. Щодо нарахованої заборгованості по тілу кредиту суд зазначає наступне. Відповідач та його представник просили суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Слід зазначити, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14. Як зазначив позивач у своєму позові, згідно п.9.12 «Умов та правил надання банківських послуг», Кредитний договір укладено на 12 місяців із дня підписання з автоматичною пролонгацією, якщо жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору. За правилами розділу 3 «Умов та правил надання банківських послуг» строк дії картки не може перевищувати строк договору, в тому числі і з врахуванням пролонгації. Відповідно до п.3.1.3 Умов, по закінченню строку дії картки вона продовжується Банком на новий строк (з новим строком дії). Відповідно п.3.1.5 Умов, замовлені клієнтом картки, в тому числі продовжені з новим строком дії, але не отримані, зберігаються в Банку для видачі клієнту від 3 до 6 місяців, але не більше. Матеріали позову не містять даних про те, що відповідач отримував нові картки після закінчення строку дії першої картки. Позовна давність - це важливий інститут, який лежить на перетині процесуального і матеріального права, а тому помилки у застосуванні положень цього інституту потенційно можуть загрожувати порушеннями абсолютно будь-яких прав людини. Тому вкрай важливо розглядати позовну давність через призму міжнародних стандартів у сфері захисту прав людини, вироблених міжнародними судовими інституціями. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди вирішуватимуть справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу. Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов`язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с.6-9), остання проплата відповідачем була проведена 02.12.2015 року в сумі 130,81 гривня, а позов подано до суду лише 06.12.2019 року. Незважаючи на те, що починаючи з грудня 2015 року позивачу було відомо про порушення його цивільного інтересу, він не звертався ні до відповідача з вимогою про сплату заборгованості, ні до суду з позовом про стягнення кредитних коштів. Відповідно до ч.3, ч.4, ч.5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачем не було зазначено в позові ні клопотання про продовження строку, ні жодної, тим більш поважної, причини пропуску встановленого строку звернення за захистом своїх цивільних інтересів, тобто позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач, на якого покладено обов`язок доказування, не надав до суду жодних додаткових доказів, на обґрунтування своїх доводів та позовних вимог, а тому, враховуючи викладене, виходячи з даних які містяться у матеріалах позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення пред`явлених вимог. Судові витрати покладаються на позивача, у відповідності з п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed