Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, де просить стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 01.11.2010 в сумі 20491 грн. 75 коп. та та судові витрати в розмірі 2102 грн. На обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору б/н від 01.11.2010 [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Підписання даного Договору є прямою безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до умов та правил надання банківських послуг. Відповідач не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, що укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Таким чином, станом на 11.03.2020 за відповідачем по укладеному з АТ КБ «ПриватБанк» кредитному договору рахується заборгованість на загальну суму 20491 грн. 75 коп., яка складається із заборгованості за поточним тілом кредиту в розмірі 11306 грн. 60 коп., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 4639 грн. 80 коп. та нарахованої пені у розмірі 3093 грн. 36 коп. та штрафів: 500 грн. (фіксована частина) і 951,99 грн. (процентна складова). Враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та заборгованість за договором не погашає, просить позов задовольнити. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, де відповідач вказала, що вона, починаючи з 12.01.2011 року сплатила банку суму у 49421 грн. Якщо враховувати заборгованість, яку вона нібито має перед банком, то вона переплатила позивачеві 28929,25 грн. Вказує, що вона не була проінформована про умови кредитування за кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг. При винесенні рішення просила взяти до уваги постанову Великої палати Верховного Суду в справі 342/180/17 від 02.07.2019. В судове засідання представник АТ КБ «ПриватБанк»» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно заяви, що міститься в матеріалах справи, АТ КБ «ПриватБанк» не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Ялисоветський А.А. позову не визнали, просили у його задоволенні відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Представник додатково вказав, що [PERSON] з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не могла ефективно здійснити свої права та не була проінформована про умови кредитування за конкретним кредитним договором. Умов та правил надання банківських послуг, які є значним за обсягом документом, вона не отримувала та не була з ними ознайомлена. Підписану Татаріновою Т.П. заяву не можна вважати договором приєднання, а тому між сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов договору, отже договір між ними не укладався. Просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк виконання, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що 01.11.2010 [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що не заперечується відповідачкою. Суд погоджується із позицією відповідачки та її представника щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин правил ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки умови та правила надання банківських послуг, долучені до позовної заяви, не погоджені [PERSON] . Разом з цим сторонами були погоджені вид кредитування, тип кредитної лінії, розмір щомісячних платежів, та інші умови отримання коштів, оскільки цього ж дня [PERSON] також була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В довідці відповідачка власним підписом підтвердила, що з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена. У довідці, підписаній сторонами, встановлено в тому числі базову відсоткову ставку в місяці, що нараховується на залишок заборгованості 2,5% річних, строки внесення платежів, розмір пені та штрафів при порушення строків платежів. Факт підписання довідки заперечувався відповідачкою у судовому засіданні. Судом роз`яснювалося відповідачці право заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, своїм правом [PERSON] не скористалася. Також відповідачеві та її представнику роз`яснювався обов`язок подання доказів та наслідки їх неподання. Оскільки в даному випадку тягар доведення того, що довідка нею не підписувалася, покладається саме на відповідача, яка заперечує факт її підписання, суд вважає, що відповідачем не спростовано тверджень позивача щодо того, що умови договору погоджені сторонами. На виконання умов підписаної відповідачем анкети-заяви їй було видано чотири банківські картки, строк дії останньої встановлений з 4 жовтня 2018 року по серпень 2022 року. [PERSON] в суді не заперечувала факту отримання коштів та користування ними. Таким чином, позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав, надавши відповідачу картку з установленим лімітом кредитної лінії. Відповідачка зобов`язувалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, але в процесі користування кредитним рахунком своєчасно грошові кошти за борговими зобов`язаннями не повертала. Станом на 11 березня 2020 року зобов`язання по поверненню кредитних коштів [PERSON] не виконані в повному обсязі, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором та випискою по рахунку. Правильність обчислення заборгованості відповідачем не спростовано. Виходячи з того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц та постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 361/2385/18-ц. Таким чином, слід стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за тілом кредита у розмірі 11306,60 грн. Статтею 625 ЦК України передбачено що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Зважаючи на наведене, те що відповідачка [PERSON] зобов`язання щодо повернення коштів отриманих на підставі анкети-заяви не виконала, слід стягнути з неї на користь позивача 4639,80 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625 ЦК України. Відповідно до пунктом 3 частини 1 статті 611ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Довідка про умови кредитування, підписана відповідачкою, містить умови щодо сплати пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафів при порушенні одних і тих же строків внесення платежів. Згідно статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності. З цих підстав суд приходить до висновку, що їх одночасне застосування, за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Враховуючи характер спірних правовідносин, розмір основної заборгованості, суд вважає за доцільне, як вид цивільно-правової відповідальності застосувати саме положення щодо стягнення штрафів у розмірі 1451,99 грн., а тому слід відмовити у стягненні з [PERSON] на користь банку пені. Позивач також просить стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102 грн. Відповідно до ч. 2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою, ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто розмір судового збору, що підлягав до сплати позивачем, складає 2102 грн. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено 2102 грн. судового збору.Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, виходячи із вищенаведеного та пропорційного розрахунку, на користь позивача з[PERSON] слід стягнути сплачені АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у сумі 1786 грн. 70 коп. (20491 грн. 75 коп./100 = 17398 грн. 39 коп./х, х = 85; 2102/100 = х/85, х = 1786 грн. 70 коп.)

Outcome: partial