Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 21160,24 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до укладеного кредитного договору 0702/33 від 09 лютого 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 50000,00 грн. на термін до 05.02.2010 і зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядок, встановлений кредитним договором. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит в розмірі 50000,00 грн.. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому договором порядку та строки у зв`язку з цим, станом на 12.11.2019 року виникла заборгованість в сумі 21160,24 грн., що складається із: 5503,40 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 15656,84 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язання за договором 0702/33 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором з [PERSON] відповідно до умов договору поруки (п.5) позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором №0702/33. Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. На даний час відповідачі продовжують ухилятися від виконання своїх зобов`язань, тому просить стягнути з відповідачів солідарно вказану суму заборгованості, а також судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк подала відзив на позовну заяву. Згідно відзиву відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала повністю та зазначила, що згідно квитанції та графіку погашення кредиту нею станом на 05.02.2010 року виплачено всю суму повністю, що підтверджують документи, копії яких знаходяться в справі №571/1311/2013 Рокитнівського суду. Разом з тим, позивач звернувся в жовтні 2013 року до суду з позовом про стягнення 24921,25 грн., який вона заперечувала, але рішенням суду було стягнуто кошти і виписано виконавчий лист, який направлено до виконавчої служби. Згідно листів та постанов виконавчої служби, нею повністю погашено борг і закрито виконавче провадження. Умов кредитного договору не порушувала і вказану заборгованість за рішенням суду повністю погасила, ніяких боргів за кредитним договором не має. 05.01.2016 виконавчою службою було закрито виконавче провадження по мотиву погашення повністю заборгованості за кредитним договором 0702/33 від 09.02.2007 року за рішенням суду. Посилаючись на норми ст.257 ЦК України, ст.175 ЦПК України вважає, що відсутні підстави повторного стягнення коштів за даним договором, так як наявні документи про погашення боргу в повному обсязі за кредитним договором 0702/33 від 09.02.2007 року, тому просить відмовити в позові за відсутністю законних підстав стягнення. Згідно відповіді на відзив представник позивача зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 09.02.2007 уклали кредитний договір 0702/33, [PERSON] отримала кредит у розмірі 50000,00 грн. на термін до 05.02.2010 і зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядок, встановлений кредитним договором. Відповідач [PERSON] безпідставно зазначає у відзиві про повне погашення заборгованості. Відповідачем в ході виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду дійсно була погашена заборгованість зазначена в рішенні, заборгованість за кредитним договором 0702/33 від 09.02.2007 року в рішенні суду визначена станом на 17.05.2013 року. Кошти, які надійшли на виконання рішення суду, були отримані через виконавчу службу та спрямовані на рахунок погашення заборгованості. Але для повного погашення заборгованості, цих коштів виявилось не достатньо, адже ухвалення судового рішення не зупинило дію договору та відповідно нарахування відсотків та пені. Таким чином, постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором станом на 12.11.2019 року - тобто за інший період виникнення такої заборгованості. Отже предмети спору завказаними справами є нетотожними, заборгованість відмінна від тієї, що була раніше. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором. Вважають, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Щодо строків позовної давності, посилаючись на норми статтей 256, 257 ЦК України, ч.1 ст.60 ЦПК України, оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Просить задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, згідно позовної заяви та відповіді на відзив, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] позовні вимги не визнала повністю, посилаючись на відзив на позовну заяву та доповнила, що дійсно у 2007 році вона брала у АТ КБ «ПриватБанк» кредит. Заборгованість за кредитним договором нею погашено в повномі обсязі, що підтверджується виданими державним виконавчем документів. Вважає позовні вимоги банку безпідставними та просить відмовти у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився по невідомій причині, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, приходить до наступного. Згідно умов укладеного договору №0702/33 від 09 лютого 2007 року [PERSON] отримала у АТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 50000,00 гривень, на термін до 05 лютого 2010 року та зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядок, встановлений кредитним договором (а.с.1-12,13) 09.02.2007 за договором поруки №0702/33/ДП було укладено договір поруки з поручителем [PERSON] , який зобов`язався перед кредитором за кредитними договором [PERSON] (а.с.14). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Відповідно до рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області у справі №571/1311/13-ц від 29.10.2013, суд вирішив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 0702/33 від 9 лютого 2007 року в розмірі 18380 гривень 72 копійки та судовий збір в розмірі 229 гривень 40 копійок. В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 42-43). 17 вересня 2014 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області, рішення Рокитнівського районного суду від 29 жовтня 2013 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення в солідарному порядку із [PERSON] та [PERSON] тіла кредиту в розмірі 310,82 грн. і пені в розмірі 6229,71 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з останніх вказаних грошових сум. Також з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 124 грн. 61 коп. витрати пов`язані з сплатою судового збору за подання апеляційної скарги. В решті оскаржуване рішення залишено без змін (а.с. 44-46). Згідно повідомлення Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, у відділі примусового виконання перебувало виконавче провадження №48201320, справа №571/1311/13-ц від 29.05.2016 Рокитнівського районного суду про стягнення з [PERSON] та [PERSON] боргу солідарно, в сумі 25275,15 грн. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». По даному виконавчому провадженні борг боржником сплачено та перераховано згідно платіжних доручень №10 та №11 від 04.01.2016. 15.01.2016 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Станом на 20.12.2019 виконавчі документи про стягнення коштів з [PERSON] у відділі на примусовому виконанні не перебувають (а.с. 47,48). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №0702/33 від 09.02.2007 року, доданого позивачем до позовної заяви, станом на 12.11.2019 року заборгованість [PERSON] перед банком становить 21160,24 грн., яка складається із: 5503,40 грн. - заборгованість за простроченими процентами, 15656,84 грн. - пеня (а.с. 4-5). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, вимоги банку про стягнення прострочених процентів та пені після лютого 2010 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК Украцього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналізуючи вищезазначені норми, суд вважає, що права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Відповідно до п.11 договору поруки, договір поруки діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Строк повернення кредиту, процентів і винагороди згідно п.1.3 кредитного договору, визначено до 5 лютого 2010 року . Слід зазначити, що правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Питання правильного застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, при цьому, позовні вимоги про стягнення заборгованості у солідарному порядку з поручителя, є необґрунтованими. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed