Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ямпільського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якій просила: розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 19 листопада 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №89, стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі 2000 гривень на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що 19.11.2005 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У спільному шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними виявився невдалим, оскільки у них різні характери, різні погляди на спільне подружнє життя. Шлюбні відносини поновити неможливо. Спільне господарство не ведуть. Чоловік часто вдома не ночує. Про піклування сина не переживає, кошти на його утримання не надає. Як тільки вона розпочинає розмову щодо матеріального забезпечення сина, то одразу відповідач уникає розмови. Він добровільно не бажає утримувати дитину і ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказані обставини змусили її звернутися до суду з даним позовом. 03 липня 2020 року ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 21 липня 2020 року. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від позивачки надійшла письмова заява за вхід.№4221 від 20.07.2020, в якій остання позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище чоловіка « [PERSON] ». Від відповідача також надійшла письмова заява за вхід.№4220 від 20.07.2020, в якій він зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить їх задовольнити. Просив розгляд справи провести у його відсутність. Відповідно до ч.3 ст.223, ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Заяви, клопотання: заява позивача від 20.07.2020 та заява відповідача про визнання позовних вимог від 20.07.2020. Інші процесуальні дії у справі: відкриття спрощеного позовного провадження у справі та призначення судового засідання на 21 липня 2020 року, про що постановлено ухвалу окремим процесуальним документом. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.4) судом встановлено, що позивач народилася [INFO] у місті Ямпіль Вінницької області, зареєстрована у [ADDRESS] . Із копії паспорта громадянина України (а.с.5) судом встановлено, що відповідач народився [INFO] , зареєстрований у [ADDRESS] . Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 19.11.2005 (а.с.6) судом встановлено, що 19.11.2005 сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №89. Із копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 18.02.2008 (а.с.7) судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що сторони миритись не бажають, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, так як останнім було подано до суду заяву про визнання позовних вимог в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги доводи викладені в позовній заяві, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, інтересам їхньої дитини, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб необхідно розірвати, а заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про шлюб, позивачка при реєстрації шлюбу своє прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище чоловіка « [PERSON] », не заявила вимогу про зміну її прізвища на дошлюбне, а навпаки просить суд залишити їй прізвище чоловіка « [PERSON] », а тому суд не має підстави для зміни її прізвища. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на дитину, то суд зазначає наступне: Оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, що полягають в обов`язку матері, батька утримувати дитину. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положеннями ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а оскільки відповідач не надає коштів на утримання свого неповнолітнього сина, тому суд має підстави для стягнення з нього аліментів на утримання їхньої спільної дитини. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, а тому суд має підстави для стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тобто спосіб стягнення аліментів визначає виключно стягувач. Відповідно ч.2, 3 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно нормам СК України аліменти на утримання дитини стягуються не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що в даному випадку становить 1109 гривень, (на дитину віком від 6 до 18 років), але під час ухвалення даного рішення суд враховує, що прожитковий мінімум на дитину систематично зростає, а оскільки аліменти стягуються щомісячно, то з метою захисту інтересів неповнолітнього сина на майбутнє, з відповідача слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі по 2000 гривень щомісячно. Окрім того, відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів саме у такому розмірі, про що надано письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи. Тому, саме такий розмір аліментів дозволить відповідачу допомагати позивачеві утримувати їхнього спільного неповнолітнього сина. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище неповнолітнього сина, який є здоровими та у певній мірі матеріально забезпеченими. Суд бере до уваги матеріальне становище платника аліментів. Окрім того, судом також враховуються, що він не має на утриманні інших дітей та не працездатних осіб, так як ніким про це не заявлено, враховуючи його стан здоров`я, суд має підстави для стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладені обставини справи та зазначені вимоги сімейного законодавства, суд приходить до висновку, що достатнім розміром стягуваних аліментів на утримання неповнолітнього сина буде розмір у твердій грошовій сумі по 2000 грн. щомісячно, в зв`язку із чим вимоги позивачки в цій частині також підлягають задоволенню. Розмір аліментів, який визначений позивачкою, суд вважає адекватним та поміркованим і таким, що не буде для відповідача тягарем, по скільки обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Обов`язок по утриманню зберігається і тоді, коли дитина народилася у шлюбі, який пізніше було визнано недійсним, а також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків. Відповідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а оскільки [PERSON] звернулась до суду із позовом 30 червня 2020 року за вхід.№3870, тому суд має підстави для стягнення аліментів із 30 червня 2020 року . При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення аліментів, а тому у порядку ч.6 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць. При вирішенні питання про розподіл судових витрат в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору у сумі 840 гривень 80 копійок згідно квитанції №150 від 25.06.2020.

Outcome: approved