Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.09.2010 в розмірі 12 689 грн. 84 коп. та судові витрати в розмірі 2 102 грн. В обґрунтування позову посилалося на те, що 16.09.2010 між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» (14.06.2018 - змінено назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Отримуючи кредит, відповідач ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Однак свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів вона не виконує, внаслідок чого станом на 31.07.2020 виникла заборгованість на загальну суму 12 689 грн. 84 коп. Таким чином, банк просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 12 689 грн. 84 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 465 грн. 02 коп., 9229 грн. 37 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2995 грн. 45 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. В подальшому представником позивача була подана уточнююча позовна заява, в якій просили стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 12 689 грн. 84 коп. станом на 31.10.2020. Ухвалою суду від 09.10.2020 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк Приватбанк в судове засідання не з`явився, до суду надав клопотання в якому просив розглянути справу у його відсутність, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позовну заяву від 26.10.2020 та заперечення на відповідь на відзив від 16.12.2020 та від 08.02.2021, відповідно до яких відповідач [PERSON] позов не визнає, зазначаючи, що він дійсно звернувся 16.09.2010 до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписав заяву, згідно якої йому було відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту «Універсальна» з кредитним лімітом 300 грн. У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, в ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Зазначає, що позивач просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по простроченому тілу кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16.09.2010 ршляхом підписання заяви-анкети. Крім того, зазначає, що кредитна картка «Універсальна» була видана йому на 4 роки строком дії до 2014 року. З позовом позивач звернувся тільки у вересні 2020 року, тому визначений трирічний строк позовної давності сплинув, який відповідач просить застосувати. У відповіді на відзив від 09.11.2020, представник позивача Меркулова В.В. зазначає про правомірність вимог позивача, укладення кредитного договору відповідачем 16.09.2010, яким активно використовувались кредитні кошти, зокрема, 29.05.2012 - видача готівки - 55 грн., поповнення кредитного рахунку 05.10.2012 - депозит 320 грн. Відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності збільшений до 50 років. Строк дії картки відповідача до останнього дня 03.2016, позивач звернувся до суду 18.09.2020 в межах строку позовної давності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку частини другої статті 247 ЦПК України не здійснюється. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що згідно копії анкети-заяви від 16.09.2010 [PERSON] , [INFO] , приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якою виявив бажання отримати банківські послуги, в графі «Бажаний кредитний ліміт» сума не зазначена, інші відомості у даній анкеті-заяві щодо оформлення конкретної карти та іншого бажаного кредитного ліміту не зазначені. [PERSON] погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений (а.с.10). Відповідно до довідок позивача (дата та номер відсутній) старт карткового рахунку щодо [PERSON] , кредитна картка № [NUMBER] , здійснений 29.05.2012, встановлення кредитного ліміту 29.05.2012 - 300 грн., 29.05.2012 - збільшення кредитного ліміту - 500 грн., 08.02.2013 - зменшення кредитного ліміту - 470 грн., 08.11.2019 - зменшення кредитного ліміту 0 грн., термін дії картки - 03/16 (а.с.8-9). На підтвердження зазначених обставин позову АТ КБ «ПриватБанк» надано суду власний розрахунок заборгованості станом на 31.07.2020 та станом на 31.10.2020, анкету-заяву від 16.09.2010, довідку щодо видачі [PERSON] кредитної карти, витяг з Умов та правил надання банківських послуг (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті...) без підпису відповідача, копію паспорта на ім`я [PERSON] та виписку за кредитним рахунком на ім`я останнього. Отже, судом встановлено, що між сторонами дійсно виникли правовідносини починаючи з 16.09.2010, за якими [PERSON] отримував грошові кошти від АТ КБ Приватбанк. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитом, заборгованості за пенею, суд застосовує правову позицію у справі № 342/180/17, висловлену Великою Палатою Верховного суду у Постанові від 3 липня 2019 року щодо того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не підписаний позичальником, не може вважатися складовою частиною кредитного договору, укладеного шляхом підписання Анкети-заяви. У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів з будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Даний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180 від 3 липня 2020 року. Отже, в даному випадку на думку суду має застосовуватись положення ст.257 ЦПК України за якою встановлено загальну позовну давність встановлено тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З наданого позивачем розрахунку за договором №б/н від 16.09.2010 та від 04.08.2020 за період з 31.10.2013 по 31.07.2020 не вбачається, що боржником вчинялись дії, які б свідчили про часткове виконання зобов`язань. Також, стороною позивача не надано будь-які інші докази (меморіальний ордер, квитанція, платіжне доручення тощо) на підтвердження здійснення відповідачем внесення коштів на рахунок у період 31.10.2013 по 31.10.2020. А відтак, суд позбавлений можливості перевірити чи вчиняв [PERSON] будь- які дії, що впливають на перебіг строку позовної даності, зокрема, чи вносив він кошти в рахунок погашення заборгованості. Отже, позивачу стало відомо про порушення умов договору з моменту прострочення відповідачем платежу з погашення заборгованості і з цього часу має відраховуватися строк позовної давності, а АТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором лише 18.09.2020, тому суд доходить висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності. Окрім цього, судом встановлено, що термін дії картки № [NUMBER] до останнього дня березня місяця 2016 року, про що заперечення сторін під час судового розгляду відсутні, а з позовом до відповідача позивач звернувся до суду 18.09.2020. За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом поза межами позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення фактично отриманих відповідачем коштів. Із врахуванням викладеного позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed