Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №170854 від 06.06.2017 року, укладений між ним та ТзОВ «Автотехнікс Україна», стягнути з відповідача на його користь грошову суму, сплачену на виконання договору фінансового лізингу №170854 від 06.06.2017 року, в розмірі 40000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.06.2017 між ним та ТзОВ «Автотехнікс Україна» укладено договір фінансового лізингу за № 170854. Предметом лізингу є транспортний засіб «Renault Duster» вартістю 15180,27 дол. США, що еквівалентно 400000,00 грн. Згідно з п. 4.1 вказаного договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. На виконання умов договору фінансового лізингу № 170854 позивач сплатив ТзОВ «Автотехнікс Україна» адміністративний платіж у розмірі 40000,00 грн. Виконання зобов'язання позивачем згідно з договором свідчить про дійсний намір у майбутньому прийняти визначений предмет лізингу - автомобіль марки «Renault Duster». Представник ТзОВ «Автотехнікс Україна» повідомив його про те, що вони не можуть передати йому даний автомобіль і запропонували автомобіль іншої марки. Оскільки дана пропозиція його не цікавила, він відмовився від неї та зажадав повернення сплачених ним коштів, проте зв'язатися з представниками ТзОВ «Автотехнікс Україна» не вдалось. Вважає, що умови договору є несправедливими, такими, що порушують права споживача, забезпечують захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Даний договір є недійсним, так як із договору лізингу не вбачається наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу, що також суперечить вимогам закону. Крім того, враховуючи те, що він як одна сторона договору є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідчений, що в даному випадку зроблено не було. В договорі також відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатися споживач у разі порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що суперечить вимогам закону. Крім цього, несправедливими є умови договору щодо відповідальності сторін договору та незаконне привласнення відповідачем сплачених позивачем коштів. Так, згідно зі ст. 12 договору, у якій визначена відповідальність сторін, в ньому виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків саме щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України. Крім цього, договір фінансового лізингу № 170854 від 06.06.2017 року не було нотаріально посвідчено. В даному договорі виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. У пунктах договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, але за участі його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача ТзОВ «Автотехнікс Україна», будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, на виклик суду не з'явився, про причину неявки не повідомив, тому суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України копії судових документів надсилаються поштою рекомендованим листом з повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 197 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити частково, ухваливши заочне рішення. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 06.06.2017 року між [PERSON] та ТзОВ «Автотехнікс Україна» укладено договір фінансового лізингу № 170854, згідно з умовами якого лізингодавець ТзОВ «Автотехнікс Україна» зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувача [PERSON] транспортний засіб автомобіль марки «Renault Duster», комплектації «Expression», об'єм двигуна 1,6 бензин, тип КПП - механічна п'ятиступенева коробка передач, привід 4Х2, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплатити передбачені даним договором платежі /а.с. 7-12/. Відповідно до п. 8.2 Договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становить 15180,27 доларів США, що на дату укладення договору в гривневому еквіваленті згідно з обмінним курсом долара США до української гривні складає 400000,00 грн. Згідно з п. 1.7 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договору. Відповідно до п. 1.8 Договору незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем у даному договорі, та за заявою лізингоодержувача сам предмет лізингу може бути замінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмета лізингу. Умови такої заміни та проведення додаткових розрахунків вказуються у відповідній додатковій угоді до даного договору. Згідно з п. 8.5 Договору всі планові платежі, які визначаються у Додатку № 1 та Додатку № 3 до даного Договору, сплачуються лізингоодержувачем згідно з вказаними додатками на підставі виставлених лізингодавцем рахунків. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізиногодавця. На виконання умов зазначеного договору [PERSON], як лізингоодержувач, 06.06.2017 року перерахував на рахунок відповідача ТзОВ «Автотехнікс Україна» адміністративний платіж у сумі 40000,00 грн., що підтверджується квитанцією №0825614001 від 06.06.2017 року /а.с. 15/. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічно в ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В силу положень ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Ці положення не суперечать також ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування усіма судами України. За таких обставин, оскільки укладений 06.06.2017 між [PERSON] та ТзОВ «Автотехнікс Україна» є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить положенням статей 806 та 779 ЦК України. Таким чином, відповідно до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України укладений між сторонами договір є нікчемним. Згідно з приписами ст. 215 ЦК України нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. З аналізу вищенаведеного випливає, що у разі встановлення підстав вважати правочин нікчемним, суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За таких обставин, оскільки, судом встановлено, що оспорюваний договір фінансового лізингу № 170854 від 06.06.2017 року є нікчемним, тому підстав для задоволення позову про визнання його недійсним у суду немає. В той же час, встановивши нікчемність правочину, слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти, сплачені на виконання цього правочину, тому слід стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 40000,00 грн. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд одночасно не бере до уваги заявлені позивачем інші підстави недійсності правочину. Зокрема, позивач, заявляючи вимоги про визнання недійсним зазначеного договору, також посилається на інші підстави визнання недійсності договору, а саме: умови договору є несправедливими, такими, що порушують права споживача, забезпечують захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін, відповідальністю сторін та незаконне привласнення відповідачем сплачених позивачем коштів; надання відповідачем фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб без відповідної ліцензії; відсутність у договорі будь-яких відомостей про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатися споживач у разі порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що призвело до укладення договору на невигідних для позивача умовах за відсутності досягнення згоди сторін щодо усіх істотних умов договору, а також введення його в оману щодо істотних умов договору. Однак, позивач відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не довів перед судом жодними належними та допустимими доказами факту здійснення щодо нього відповідачем нечесної підприємницької практики або введення його в оману щодо істотних умов договору. Як встановлено судом, позивач [PERSON] своїм підписом на кожній із сторінок оспорюваного договору підтвердив свою згоду на умови, які були викладені в ньому, зокрема щодо предмету лізингу, його вартості, порядку та розміру здійснення лізингових платежів: сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу тощо, а тому його посилання на ті обставини, що умови договору є несправедливими, не відповідають дійсності та не беруться до уваги судом. Судом також не беруться до уваги посилання позивача на положення ч. 1 ст. 227 ЦК України щодо недійсності правочину з підстав його вчинення юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року № 913, яка набрала чинності 10.12.2016 року, ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою. Таким чином, на час укладення договору фінансового лізингу № 170854 від 06.06.2017 року наявність у відповідача ТзОВ «Автотехнікс Україна» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг не була обов'язковою.

Outcome: partial