Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в якій просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою, за адресою: Харківська область, м.Лозова, мікрорайон 1[ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №4530. Відповідач по справі, [PERSON] є моїм сином, також зареєстрований у вищезазначеній квартирі. Відповідач більш ніж півора року виїхав за межі України до Російської Федерації на постійне місце проживання зі своєю сімєю. За допомогою телефонного звязку відповідачу повідомлено про намір виписати з квартири, він не заперечує, але приїхати на територію України не має змоги. Також позивач є пенсіонером, має скрутне положення і не може оплачувати комунальні послуги по утриманню квартири. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилися, надала заяви про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, в разі неявки в судове засідання відповідача, просили винести заочне рішення на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] жодного разу у судове засідання не зявився, тоді як про день, час та місце слухання справи судом повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Відзив, письмові та електронні докази до суд не подав. Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за №4530, [PERSON] належить квартира, за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно довідки КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради харківської області від 23.11.2017 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с.9). Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту про обстеження житлового приміщення, складеного сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 05.12.2017 року, відповідач [PERSON], [INFO], з червня 2016 року не проживає в квартирі, за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). У відповідності до ст.71 ч.1 Житлового Кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно довідок з КП «Житлова управляюча компанія» про нарахування коштів за комунальні послуги та нарахування субсидії здійснюється на [PERSON] включно. Всі обовязки з оплати комунальних послуг позивач виконує самостійно (а.с.17,18,19,20,21). Згідно ст.72 Житлового Кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законом строки, провадиться у судовому порядку. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному разі своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме нарахування комунальних послуг, якими позивачі не користуються, але повинні сплачувати з вини відповідача. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Відповідно до розяснень, що містяться у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» на ствердження вибуття на інше постійне місце проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, зокрема повідомлення про те у листах, розписках, переадресуванні кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих п.10 Постанови «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року, у справах щодо визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У звязку з вищенаведеним, суд вважає, що відповідач не проживав в квартирі, за адресою: [ADDRESS], понад шість місяців без поважних причин, витрат по оплаті комунальних послуг та утриманню житла не здійснював, а тому він втратив право на користування жилим приміщенням. Згідно ст.ст.13,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved