Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивач в особі представника позивача звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . 23.07.2008 року у вказаній квартирі була зареєстрована її донька [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та її син [PERSON] . Наприкінці 2012 року [PERSON] з сином виїхала до Автономної Республіки Крим, Україна, точна адреса не відома, де мешкає до теперішнього часу, спілкується з родичами за телефоном. На прохання позивача знятися з реєстраційного обліку відповідачі не реагують, заявляють, що вони не мають часу приїздити до м. Курахове, мають постійне місце проживання як в АРК так і в м. Донецьку, де на теперішній час мешкає [PERSON] , та жити в квартирі [PERSON] не бажають. Позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача надіслав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (на сторінці Мар`їнського районного суду Донецької області) в поряду ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12.08.2014 року № 1632-VII, до суду не з`явилась, про причини неявки суд не сповістила, заперечень проти позову не надала, та від неї не надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче. З довідки про реєстрацію місця про проживання особи № 144612-09 від 28.08.2020 року, договору купівлі-продажу квартири від 19.12.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Донецької області Леоновим С.І., за реєстровим № 3539, витягу з Державного реєстру правочинів № 3338931 від 19.12.2006 року, витягу про реєстраціє права власності на нерухоме майно № 13107622 від 29.12.2006 року, встановлено, що [PERSON] є власником квартири, у якій зареєстрована та фактично проживає, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 11, 12, 13). У вказаній квартирі, окрім неї, також зареєстровані з 23.07.2008 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Курахівської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 987/12-16 від 16.03.2021 року та відповіддю на запит суду вих. № 01-24/1940 від 23.04.2021 року (а.с. 14, 31). На підтвердження того, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, позивач в якості доказу подала акт від 12.04.2021 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично з 2012 року за даною адресою не проживають. Даний факт підтверджується підписами сусідів [PERSON] та [PERSON] , депутата Курахівської міської ради Климович Ю.І., секретаря Курахівської міської ради Медведєвої Л.О. та посвідчений гербовою печаткою (а.с. 21). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31.08.2006 року, виданого повторно, [PERSON] народився [INFO] і є сином [PERSON] (а.с. 18). Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.10.2014 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24.10.2014 року. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка « [PERSON] », прізвище дружини « [PERSON] » (а.с. 19). Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. За змістом положень ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із змісту положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічні положення визначені у ст. 405 ЦК України, згідно яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, положення наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі мали об`єктивну можливість користуватися вищевказаним житловим приміщенням, перешкод позивач не чинив. На спростування доводів позивача, відповідачі, всупереч вимогам ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надали суду доказів, котрі б підтверджували факт їх проживання у вищевказаній квартирі або поважність причин не проживання у цьому житловому приміщенні. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаній квартирі більше одного року без поважних причин, а саме з 2012 року,а тому останні втратили право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку. За таких обставин, вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. А відтак, дане рішення є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами), якщо судом було відстрочено сплату позивачам судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України. Ухвалою суду від 12.05.2021 року клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору задоволено. Враховуючи викладене, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved