Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивача [PERSON] 06 березня 2015 року звернулася до суду з позовом до ТОВ Яромир-Агро про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. У заяві вказано, що з 28 травня 2012 року по 20 березня 2014 року позивач [PERSON] працювала в ТОВ Яромир Агро. Проте, в день звільнення відповідач ТОВ Яромир-Агро не виплатив їй всіх належних сум, здійснивши повний розрахунок лише 05 серпня 2014 року. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, позивачу була нарахована заробітна плата за січень та лютий 2014 року у розмірі 6000 гривень. Тому, ураховуючи, що за вказані місяці позивач відпрацював 41 робочий день, його середня заробітна плата становить 146 гривень 34 копійок. За таких обставин середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з 21 березня 2014 року по 04 серпня 2014 року за 137 днів становить 20048 гривень 58 копійок. Крім цього, у позовній заяві вказується, що внаслідок невчасної виплати позивачу належних коштів, він не мав змоги надати фінансову допомогу своїй дочці для проведення 05 травня 2014 року оперативного втручання у Київській обласній клінічній лікарні, крім цього йому довелося прикласти додаткових зусиль для організації його життєдіяльності, указані обставини завдали позивачу [PERSON] значних моральних страждань. У звязку з вищезазначеним позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 20048 гривень 58 копійок та кошти у відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у 3000 гривень. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що дійсно позивач працювала виконуючим обовязки головного бухгалтера ТОВ Яромир Агро, 20 березня 2014 року була звільнена з роботи. 05 серпня 2014 року з позивачем було проведено повний розрахунок. Із заявою про проведення розрахунку при звільненні позивач [PERSON] звернулась вже після проведення з нею повного розрахунку, тому вважає позов безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як встановлено судом та не заперечується відповідачем позивач [PERSON] працювала у відповідача спочатку на посаді заступника головного бухгалтера, а згодом на посаді виконуючого обовязки головного бухгалтера до дня звільнення за угодою сторін 20.03.2014 за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпПУ), що підтверджується копією трудової книжки позивача та копіями наказів відповідача (а.с. 5-6, 34-36), у день звільнення позивач не отримав заробітну плату та з ним не було проведено розрахунку заборгованості. Відповідно до копії відомості на виплату грошей № ВЗП-000215 за березень 2014 року (а.с. 29) остаточний розрахунок з позивачем відповідачем був здійснений 05 серпня 2014 року, що підтвердила позивач у своїх поясненням у судовому засіданні та в листі на імя відповідача (а.с. 9). 26 березня 2014 року позивач [PERSON]була зареєстрована як безробітна в Пирятинському районному центрі зайнятості (далі Пирятинському РЦЗ) та отримала дохід в сумі 29816 грн та була знята з реєстрації в РЦЗ 27 травня 2014 року, що підтверджується довідкою РЦЗ (а.с. 49). 14 січня 2015 року позивач звернулася із заявою до відповідача з проханням здійснити виплату заборгованості по заробітній платі (а.с. 9) Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. У силу ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як передбачено Постановою Пленуму Верховного суду України за № 13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідачем була визначена середньоденна заробітна плата позивача, яка склала 146 грн 34 коп (а.с.44), яка вирахувана на підставі вищевказаного Порядку і з якою погодився позивач. При обрахуванні заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, суд виходить із того, що позивач не працював по день проведення з ним розрахунку з 21 березня 2014 року по 05 серпня 2014 року. У період з 27 березня 2014 року по 27 травня 2014 року позивач знаходився на обліку в Пирятинському РЦЗ та отримував дохід. Тому цей період суд виключає з розрахунку. Фактично позивач не отримував доходу і не працював до моменту проведення з ним відповідачем розрахунку 49 робочих днів, тому на його користь підлягає стягненню заробітна плата в сумі 7170,66 грн ( 146,34 х 49 = 7170,66 ). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи те, що відповідачем було порушено права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та отримання відповідного розрахунку під час звільнення, що призвело до моральних страждань, зокрема, вимоги позивача підтверджуються копією виписки з Київської обласної клінічної лікарні та іншими документами про стаціонарне лікування дочки позивача з 05.05.2014 по 16.05.2014 (а.с.11-12), що потребувало додаткових коштів, тому вимога про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах чинного законодавства, проте в силу ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Позивач був звільнений з роботи 20 березня 2014 року, а з вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяння якої мотивує невиплатою належної заробітної плати, звернувся 06 березня 2015 року - через одинадцять місяців після звільнення з роботи. Отже, про порушення свого права позивач дізнався 20 березня 2014 року. Поважних причин пропуску строку звернення до суду не наводить. А тому суд приходить до висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення в звязку з пропущенням позивачем строку звернення до суду і в цій частині позову слід відмовити. З огляду на викладене, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7170,66 гривень. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що нарахування необхідно здійснювати за затримку розрахунку з моменту звернення, а оскільки позивач звернулась із заявою до відповідача вже після проведеного розрахунку, то підстави для задоволення позову взагалі відсутні. Як передбачено ст. 116 КЗпПУ розрахунок при звільненні виплачується не пізніше наступного дня після звернення робітника у випадку, якщо в день звільнення він не працював. Проте, як встановлено в судовому засіданні і не заперечується сторонами, позивач у день звільнення працював, тому в день звільнення з ним і повинен бути проведений розрахунок. Приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), установлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з відповідача стягуються судові витрати в дохід держави. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial