Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду позовом до [PERSON] , у якому просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю і виділити в натурі [PERSON] майно: дитяче ліжечко, матрац та бортики до ліжечка вартість якого - 2300 грн.; виділити в натурі [PERSON] ліжко двоспальне і матрац - 5000 грн.; дві тумбочки - 900 грн.; дзеркало - 500 грн.; шафу з комодом - 10 000 грн.; плазмовий телевізор марки «Муstery» - 4000 грн.; тюнер до телевізора - 500 грн.; антену до телевізора - 400 грн.; міксер - 500 грн.; чайник електричний - 200 грн.; пральну машину марки «Воsch» - 4500 грн., на загальну суму - 26 500 грн.; для порівняння часток стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 12100 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] весільні кошти, які є приватною власністю в розмірі 27000 грн та 200 доларів США, а також сплачені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивача посилається на те, що 12 жовтня 2016 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2018 року. Під час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON] , 2017 р.н., який залишився проживати з нею. Рішенням Підволочиського районного суду від 11 грудня 2018 року вирішено стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання дитини та на її утримання до досягнення дитиною трьох років. Проте на даний час не вирішено питання щодо поділу майна, придбаного в період перебування у шлюбі. Загальна вартість спільного майна - 28800 грн. Вартість майна визначено позивачем із врахуванням ринкових цін на аналогічний вид товару на даний час із врахуванням розміру сплачених коштів під час покупки. Провести експертну оцінку спірного майна є неможливим, оскільки усе майно знаходиться у користуванні та розпорядженні відповідача. Також зазначила, що на їх весілля їй особисто було подаровано 27000 грн та 200 дол США, які вона надала відповідачу для покупки автомобіля, законним власником якого не був, а після його продажу, кошти не повернув. В добровільному порядку розділити майно відповідач не бажає, тому для захисту своїх прав змушена звернутися до суду. Ухвалою судді від 22 лютого 2019 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін та відповідачу надано строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для подання відзиву на позов. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій позов підтримала в повному обсязі, просить його задоволити, розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач відзив на позов на надав, в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день слухання справи в суді, причини його неявки суду не відомі, а тому у відповідності до ст.281 ЦПК України, суд ухвалив винести заочне рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи , чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Скалатської міської ради 12 жовтня 2016 року, який розірвано рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2018 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . В позовній заяві позивач зазначає, що за час шлюбу ними було придбане майно, а саме: дитяче ліжечко, матрац та бортики до ліжечка вартість якого - 2300 грн.; ліжко двоспальне і матрац - 5000 грн.; дві тумбочки - 900 грн.; дзеркало - 500 грн.; шафу з комодом - 10 000 грн.; плазмовий телевізор марки «Муstery» - 4000 грн.; тюнер до телевізора - 500 грн.; антену до телевізора - 400 грн.; міксер - 500 грн.; чайник електричний - 200 грн.; пральну машину марки «Воsch» - 4500 грн., на загальну суму - 26 500 грн. Однак вартість вищевказаного майна не узгоджена з відповідачем, клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи для визначення вартості цього майна позивач не заявляла, акти обстеження на підтвердження знаходження майна у користуванні та розпорядженні відповідача у матеріалах справи відсутні. Крім того позивачем зазначено, на їх весілля їй особисто було подаровано 27000 грн та 200 дол США, які вона надала відповідачу для покупки автомобіля. На підтвердження зазначеної обставини долучила до матеріалів справи конверти, на яких власноручно написано відповідачем розмір сум. Відповідно ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання прав. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ майна в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 2 ст. 367 ЦК України встановлено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеною з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 69 СК України зазначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини », передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17.17.1997 року з усіма її додатками та протоколами: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності. Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року й «Федоренко проти України» від 01.06.2005 року. Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід`ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Разом з тим в судовому засіданні не встановлено, що спірне майно знаходиться в користуванні відповідача і створюються перешкоди для його оцінки спеціалістами, будь-які докази, з яких би вбачалось коли саме, подружжям чи кимось з них було придбано дитяче ліжечко, матрац та бортики до ліжечка вартість якого - 2300 грн.; ліжко двоспальне і матрац - 5000 грн.; дві тумбочки - 900 грн.; дзеркало - 500 грн.; шафу з комодом - 10 000 грн.; плазмовий телевізор марки «Муstery» - 4000 грн.; тюнер до телевізора - 500 грн.; антену до телевізора - 400 грн.; міксер - 500 грн.; чайник електричний - 200 грн.; пральну машину марки «Воsch» - 4500 грн., на загальну суму - 26 500 грн - у матеріалах справи відсутні. Також посилання позивача на те, що 27 000 грн та 200 дол США це кошти подаровані їй особисто на весілля - суд до уваги не приймає, оскільки належних і допустимих доказів, що підтверджують зазначені обставини суду не надано. За вказаних обставин, суд, повно та всебічно дослідивши заяви по суті справи, докази у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю позивачем позовних вимог. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене вище та

Outcome: dismissed