Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Позивач в листопаді 2017 року звернулася до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що з 2015 року останній не проживає в ній без поважних причин, відповідач взагалі не цікавиться спірним житлом, будь-яких обов'язків по утриманню житла не несе. В судове засідання позивача не з'явилася, надіслала на адресу суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач не з'явився, надіслав на адресу суду заяву, про розгляд справи за його відсутності в якій позовні вимоги визнав в повністю. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2006 р. (а.с. 10-11). Відповідач [PERSON] являється колишнім чоловіком позивача та як колишній член її сім'ї, будучи прописаним в квартирі, фактично не проживає в ній з 2015 року, тобто понад один рік, тому втратив право користування цією квартирою. Останній не несе будь-яких обов'язків, що передбачені ст. 156 ЖК України, не утримує житло, не сплачує комунальні послуги. Згідно будинкової книги за адресою: [ADDRESS], прописані 3 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 7-9). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 405 ЦК України, встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а зняття з місця реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. На момент розгляду справи відповідач по справі у вказаній квартирі не проживає та згідно його заяви визнає позовні вимоги, відповідно не заперечує проти їх задоволення. Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. На підставі викладеного, ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 81, 89, 206, 247, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved