Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явив до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 222200 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 30 листопада 2019 року відповідач [PERSON] позичив у нього грошові кошти у розмірі 227200 гривень, які зобов`язався повернути до 31 березня 2020 року, про що власноручно написав розписку. Однак, в обумовлений у розписці строк, позичені грошові кошти відповідач не повернув. У червні 2020 року відповідач повернув йому 5000 гривень, про що зроблено відмітку на розписці. Решта позичених грошових коштів у сумі 222 200 гривень відповідачем не повернуто. Також зазначає, що 06 липня 2021 року та 22 липня 2021 року ним направлялись відповідачу письмові претензії із вимогою повернути суму боргу, які поверталися на адресу відправника без вручення адресату. З цих підстав вважає, що відповідач ухиляється від взятих на себе згідно розписки зобов`язань. Покликаючись на те, що сума боргу у розмірі 222 200 гривень відповідачем [PERSON] не повернута по даний час, просить позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] до суду не подавав. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у заяві вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечив щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подавав відзиву, а позивач не заперечив проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Відповідно до розписки від 30 листопада 2019 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 227200 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 31 березня 2020 року. У вказаній розписці [PERSON] також зазначено, що у випадку недотримання зобов`язання він зобов`язується виплатити пеню в розмірі одного відсотка від суми за кожен день прострочення. Розписка написана у присутності [PERSON] , яка підтверджує факт передачі грошових коштів, що стверджується проставленим нею у розписці підписом. 16 червня 2020 року відповідач [PERSON] повернув позивачу [PERSON] 5000 гривень, про що зроблено відмітку у розписці від 30 листопада 2019 року та проставлено підпис відповідача. Як убачається із матеріалів цивільної справи 06 липня 2021 року та 16 липня 2021 року позивач [PERSON] направляв на адресу відповідача [PERSON] письмові претензії з вимогою повернути позичену суму грошових коштів у сумі 222 200 гривень. Однак, вказані претензії повернулись на адресу позивача із позначенням «за закінченням встановленого терміну зберігання», що стверджується витягами про відстеження поштових відправлень. Згідно викладених у позові обставин, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за розпискою не виконав та в обумовлений строк борг не повернув, залишок неповернутих грошових коштів становить 222 200 гривень. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018р. зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Суд зауважує, що долучена до матеріалів справи копія розписки від 30 листопада 2019 року містить у собі всі складові, які дають підстави вважати укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів. Таким чином, факт отримання відповідачем від позивача позики у сумі 227 200 гривень підтверджується написаною відповідачем [PERSON] розпискою, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] не надано суду жодних доказів на спростування зазначених у позові обставин. З урахуванням повернутої відповідачем суми боргу у розмірі 5000 гривень, залишок неповернутих коштів становить 222200 гривень. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою від 30 листопада 2019 року у сумі 222200 гривень. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved