Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 10.09.2007 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір. Позивач свій обовязок по кредитному договору щодо надання відповідачу кредиту виконав. Однак, відповідачем не здійснювалось погашення кредитних коштів, таким чином відповідач зобовязання за договором не виконав. Станом на 25.02.2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 38\~267,88 грн., з них: 10\~338,58 грн. заборгованість за кредитом; 25 630,83 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1\~798,47 грн. штраф (процентна складова). Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором №б/н від 10.09.2007 року у розмірі 38\~267,88 грн. (а.с.2-5). В силу п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України 13.06.2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог (про зменшення позовних вимог), відповідно до якої позивач вважає за необхідне захистити свої права в судовому порядку та стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості по відсоткам нарахованим на прострочену заборгованість за кредитом за період, який відповідає загальному трирічному строку позовної давності, тобто з 30.04.2015 року по 30.04.2018 року, що складає 8\~587,15 грн. (а.с.95-100). В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] зменшені позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.2-5), уточненій позовній заяві (а.с.95-100), відповіді на відзив (а.с.79-85) та відповіді на заяву (а.с.116-119). В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] зменшені позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.35-37), а також просив застосувати до виниклих правовідносин загальний трирічний строк позовної давності відповідно до його заяви (а.с.101). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 10.09.2007 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до червня 2009 року включно. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір. При укладенні вищевказаного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування кредитом. Так, згідно Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів для погашення заборгованості по кредитним картам для клієнтів передбачений пільговий період, що діє за умови погашення боргу до 25 числа наступного місяця з дати виникнення заборгованості. Пільговий період кредитування це установлений банком період з моменту виникнення заборгованості по кредиту, протягом якого нарахування процентів за користування кредитом проводиться за процентною ставкою 0,01% річних. У разі не погашення заборгованості на протязі пільгового періоду за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами банку з розрахунку 360/365 календарних днів на рік. При порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% на рік) розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Розмір та строки внесення щомісячних мінімальних обовязкових платежів зазначені в Тарифах, а саме: розмір щомісячного мінімального платежу складає 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше решти заборгованості; строк внесення щомісячного платежу до 25числа місяця наступного за звітним. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, відповідачем не здійснювалось погашення кредитних коштів. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 525-526, 530, 1054 ЦК України відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. Згідно розрахунку, здійсненого позивачем, у відповідача наявна заборгованість по відсоткам нарахованим на прострочену заборгованість за кредитом (станом на 30.04.2018 року прострочена заборгованість за кредитом складає 23\~101,90 грн.) за період, який відповідає загальному трирічному строку позовної давності, тобто з 30.04.2015 року по 30.04.2018 року, що складає 8\~587,15 грн. (а.с.72). Що ж стосується думок та тверджень сторони відповідача, що відповідачем не було підписано кожного аркушу Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» як на підставу про відмову в задоволенні позову, то дана обставина не спростовує висновки суду про отримання відповідачем кредиту у відповідному розмірі, ознайомлення останнього з вищезазначеними Умовами, зважаючи на підписання відповідачем особисто Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», що представником відповідачем не заперечувалось. Разом з тим, з урахуванням обставин по справі та правовідносин, які склались між сторонами, суд вважає за можливе зазначити наступне. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж до червня 2009 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 30.06.2009 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до червня 2009 року включно відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання стягнення інфляційних та 3% річних. А тому, з огляду на вищевикладене суд відхиляє аргументи представника позивача в судовому засіданні про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України позивач мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Суд звертає увагу, що вищезазначений підхід щодо виконання зобовязання простроченого боржника після спливу строку (терміну) такого виконання сформульований Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Також, варто зазначити, що представником позивача в судовому засіданні неодноразово наголошувалось, що на момент розгляду справи строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами, не закінчився, оскільки згідно з п.3.1.3. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк, якщо раніше не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку. Такий строк продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. Відповідно до п.9.12. розділу І вказаних умов та правил договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Оскільки відповідач міг своєю заявою закрити картковий рахунок (п.9.5. розділу І) і такої заяви до банку не подавав, дія договору на час подання банком позовної заяви не закінчилася. Разом з тим, суд не погоджується з думками та твердженнями сторони позивача, оскільки відповідно до умов договору кінцевий термін виконання кредитного зобовязання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений до червня 2009 року включно. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобовязання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Більше того, в судовому засіданні також було встановлено, що після закінчення строку дії платіжної картки боржник не продовжував нею користуватися та не отримував нової картки. А тому, що стосується позовних вимог про стягнення процентів за кредитом, нарахованих за останні три роки до дня звернення до суду, то суд вважає за можливе зазначити наступне. Позивач в уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача відсотки нараховані на прострочену заборгованість за кредитом за період з 30.04.2015 року по 30.04.2018 року, тобто, як вважає позивач, у межах строку загальної позовної давності, розрахованої за три останні роки до дня подання позову. Проте, з огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилось право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 30.06.2009 року позивач не міг такі проценти нараховувати. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та Верховний Суд України в п.11\~постанови Пленуму\~«Про судове\~рішення у\~цивільній справі»\~№14\~від 18.12.2009\~року роз'яснили, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки, після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то, незважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності, до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 30.04.2015 року по 30.04.2018 року позовна давність не може бути застосована. А тому, суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши пояснення учасників справи, викладені у заявах по суті, та оцінивши, відповідно до\~ст.89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed