Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач в квітні 2014 року звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності та стягнення моральної шкоди. До початку розгляд справи по суті позивач змінила предмет позову , звернувшись до суду з позовом до відповідача про припинення права власності на частку у спільній частковій власності . Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину вона є власником ? частини квартири [ADDRESS]. Власником іншої ? частини вказаної квартири є відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2011 року. Позивач зазначає, що дана квартира згідно з технічним паспортом складається з двох суміжних кімнат площею 15,2 та 14,6 кв.м., кухні, коридору , ванної та вбиральні. В спірній квартирі постійно проживають члени сім»ї позивача, відповідач та члени її сім»ї в даній квартирі ніколи не проживали, оскільки це неможливо, адже кімнати в квартирі не є ізольованими та не мають спільного коридору. Таким чином вважає, що спірна квартира є неподільною і частку в ній виділити в натурі неможливо. Зазначає, що між ними склалися неприязні відносини, які унеможливлюють спільне використання квартирою. Вважає, що відповідач зареєстрована в іншому будинку, а тому припинення права на її частку в спірній квартирі не завдасть істотної шкоди її житловим правам. На підставі викладеного, позивач просить припинити право власності за відповідачем на належні їй 1/2 частину квартири [ADDRESS]. з виплатою компенсації вартості її частки в розмірі 120000 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з викладених підстав в позовній заяві та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали, надавши суду свої письмові заперечення, в яких посилаються на те, що частка позивача та відповідача є рівною по ? частині, а тому не може бути не незначною, відповідач іншого житла немає, будинок в якому зареєстрована відповідач їй не належить , крім того зазначила , що він знаходиться в зоні добровільного гарантованого відселення, а тому там проживати неможливо. Ствердила, що позивачем протягом трьох років чиняться їй перешкоди у користуванні її власністю, позивачем виділ в натурі належної їй частки не проводився, угода між власниками щодо порядку користування не укладалася, компенсація співвласникові здійснюється лише за його згодою , нащо позивач свою згоду не дає, а тому вважає, що в позові необхідно відмовити. Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником ? частини квартири [ADDRESS]. Власником іншої ? частини вказаної квартири є відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2011 року. Правовстановлювальні документи кожного із співвласників зареєстровані в КП «Вишгородське БТІ», що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, договором купівлі-продажу, свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.10-11, 14). Судом встановлено, що сторони неодноразово зверталися до правоохоронних органів стосовно виникнення у сторін конфліктних питань щодо користування спірною квартирою, протягом трьох років неприязні відносини щодо спільного користування та володіння спірною квартирою ще більше загострилися , що не оспорюють ся сторонами. Заявляючи вимогу про припинення права власності, позивач посилається на ст. 365 ЦК України. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Порядок застосування зазначеної норми матеріального права роз'яснив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року по справі № 6-81цс-11, правовий висновок якого в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах. Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду України, аналіз норми ч. 1 ст. 365 ЦК України свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. При розгляді даної справи по суті таких обставин встановлено не було. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідачка на законній правовій підставі набула право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу частини спірної квартири від 29.04.2011 року є правомірним та чинним на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи та наданих пояснень сторонами, [PERSON] придбала ? частину квартири для проживання, оскільки будинок в якому вона зареєстрована потребує капітального ремонту, позивач по справі [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні її частиною квартири, позивачем виділ в натурі належної їй частки не проводився, угода між власниками щодо порядку користування не укладалася, відповідач по справі не згодна на компенсацію її частки у праві власності. Твердження позивача про те, що припинення права власності відповідачки на частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім»ї є надуманими та жодним чином не обґрунтованими з огляду на вищевикладені обставини. При розгляд даної справи по суті жодних підстав для припинення права власності відповідачки на нерухоме майно судом не здобуто. Оцінюючи в сукупності всі докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є неогрунтованими та недоведеними позивачем, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed