Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що є співвласником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі, окрім нього, зареєстровані відповідач [PERSON] , яка є його колишньою дружиною, син [PERSON] та малолітній онук [PERSON] . Проте незважаючи на реєстрацію відповідачів за вказаною адресою, останні у такій квартирі з 2003 року не проживають, не оплачують за комунальні послуги, їх речі у квартирі відсутні. Натомість позивач змушений сплачувати комунальні послуги, що нараховуються на останніх. Окрім цього, внаслідок реєстрації відповідачів виникли труднощі в ході оформлення субсидії. Факт непроживання відповідачів за адресою місця реєстрації підтверджується актами ЛКП «Стимул-Сихів». У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі, але в ній не проживають, просив визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить такий задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні засідання 18.12.2020 не з`явились, звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечили. В судовому засіданні від 25.11.2020 позов не визнали з підстав, викладених у письмових поясненнях від 25.11.2020. Зокрема, зазначили, що відповідач [PERSON] регулярно надавала позивачу кошти для оплати за комунальні послуги, виконання ремонту в квартирі та інше, що підтверджується квитанціями про грошові перекази. Виїзд останньої за кордон зумовлений пошуком роботи, утриманням квартири та допомогою чоловікові. Малолітній [PERSON] зареєстрований у квартирі, однак за місцем реєстрації постійно не проживає, мешкає разом з матір`ю [PERSON] , та разом із сестрою [PERSON] регулярно відвідують дідуся [PERSON] , залишаються з ним у такій квартирі, де мають свої речі. Оскільки [PERSON] через вік не може самостійно обрати місце проживання, а тому факт його постійного непроживання у спірній квартирі зумовлений поважними причинами та не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, у якому зареєстрований його батько. Вказали, що тимчасова відсутність [PERSON] за місцем реєстрації зумовлена подіями на сході України, волонтерством та перебуванням на посадах державної служби та господарською діяльністю, якою на цей час займається у м. Сєвєродонецьк. Додатково зазначили, що 1/3 частки вищевказаної квартири [PERSON] перейшла у власність його сину [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 16.03.2016 за реєстровим номером 579. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. Представник органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради Зуєв Я.М. в судовому засіданні від 25.11.2020 проти задоволення позову в частині позовної вимоги щодо малолітнього [PERSON] заперечив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9784778 від 08.02.2006. Також в ході розгляду справи встановлено, що на підставі договору дарування від 16.03.2016, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паук А.Я. та зареєстрованого в реєстрі за номером №579, 1/3 частки квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , перейшла у власність до його сина [PERSON] . Згідно з довідкою з місця проживання №992 від 28.07.2020, виданої ТзОВ «Стимул-Сихів», у квартирі [ADDRESS] , окрім позивача [PERSON] , [INFO] , зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та онук [PERSON] , [INFO] . Відповідно до актів ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 02.09.2015, 02.09.2016, 23.05.2018, 03.08.2020 відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, однак не проживають у квартирі [ADDRESS] більше десяти років. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.11.2018 розірвано шлюб укладений 04.02.1983 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області. Відповідно до ч.1, 2\~ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1\~ст.\~368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч. 1, 2\~ст. 369 ЦК України). Встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] та зареєстровані в ній, хоча певний час у такій не проживають, про що свідчить надані суду акти ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 02.09.2015, 02.09.2016, 23.05.2018, 03.08.2020, та не заперечується відповідачем [PERSON] . Частиною 2\~статті 405 ЦК України\~визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, позивач та відповідачі є співвласниками вищевказаної квартири та відповідно мають право володіти, користуватися та розпоряджатися своїми частками на власний розсуд. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. З аналізу вищевказаних норм випливає, що визнання особи (співвласника) такою, що втратила право користування житлом, або виселення із квартир, що знаходиться у спільній власності, можливе лише за умови припинення права власності на таке майно. Частинами першою, другою\~статті 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до\~ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України\~визначено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Як випливає з матеріалів справи квартира є спільним майном позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , законним представником якого є відповідач [PERSON] , набута шляхом приватизації на підставі свідоцтва про право власності від 08.02.2006, виданого ЗАТ ПБО «Львівміськбуд» на підставі розпорядження №574 від 23.01.2006. \~ \~ \~ \~Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не втратили право власності на вказану квартиру в силу вимог статей\~319,\~321 ЦК України, а відповідно мають право користуватися належним їм майном, навіть якщо не проживають у належній їм квартирі. Таким чином,\~наведені позивачем обставини щодо тривалої відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] в квартирі за місцем їх реєстрації, не свідчать про відмову останніх від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 29 ЦК України місце проживання відповідача [PERSON] є місцем проживання його батьків або одного з них, з ким він проживає. Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вказаної квартири, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] встановлено наступне. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Встановлено, що у березні 2016 року відповідач [PERSON] подарував належну йому частку у квартирі [ADDRESS] своєму сину [PERSON] . Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, виписки з реєстру платників єдиного податку, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, вид діяльності діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Також встановлено, що 01.07.2020 між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з метою ведення господарської діяльності орендарем, а саме розміщення закладу громадського харчування під торговою маркою «Lviv Croissants»/Львівській Круасани». Із копії\~трудової книжки\~відповідача [PERSON] \~видно,\~що з\~23.12.2015\~до 06.06.2016\~останній обіймав\~посаду директора\~БО «Волонтери», з 09.06.2016 до 31.08.2016 перебував на посаді помічника голови Львівської обласної ради та звільнений у зв`язку із вступом до Львівського регіонального інституту державного управління при Президентові України, 28.02.2018 відрахований із такого закладу у зв`язку з закінченням навчання, 06.11.2018 на підставі наказу №106-к призначений на посаду помічника патронатної служби голови Луганської обласної державної адміністрації, відповідно до наказу №142-к від 27.11.2018 переведений на посаду провідного інспектора відділу роботи із зверненнями громадян апарату облдержадміністрації, а 12.09.2016 звільнений із займаної посади за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно з наказом №104-к. Крім цього, до матеріалів заяви долучено фотознімки, копії сертифікату, грамот та подяк на підтвердження факту волонтерської діяльності, перебування на посадах в органах державної служби, а також господарської діяльності у м. Сєвєродонецьк. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки наявні поважні причини непроживання особи у вказаному житловому приміщенні. Враховуючи наведене, у задоволені позову необхідно відмовити. На підставі ст. 71, 72 Житлового кодексу України, статей 317, 319, 321, 346, 355, 369, 391, 405 ЦК України та

Outcome: dismissed