Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Позивач в липні 2018 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевої Інни Миколаївни, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірини Вікторівни, про визнання недійсними угод, визнання незаконним виникнення права власності, скасування реєстраційних дій, внесення відомостей в реєстри, відповідно до якої просив: визнати недійсними: укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу серія та номер: ВРВ №915654, реєстровий номер 2634 від 10.11.2010 року квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною; укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу реєстровий №130 від 29.01.2015 року квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко Іриною Вікторівною; визнати незаконними виникнення права власності у [PERSON] та [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561047212101); скасувати всі реєстраційні дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевої Інни Миколаївни, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірини Вікторівни, які стосуються об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561047212101; поновити право власності на майно: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561047212101) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 21 серпня 2013 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив вирок згідно з яким з [PERSON] стягнуто на користь позивача 150000 грн. матеріальної шкоди та 33000 грн. моральної шкоди. В ході досудового розслідування постановою слідчого від 01.09.2010 року з метою забезпечення цивільного позову було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] , з якою він був ознайомлений під особистий підпис 12.09.2010 року. 17.01.2014 року на виконання вироку суду було видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби від 26.03.2014 року було відкрите виконавче провадження та ухвалою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби від 04.04.2014 року було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Однак державна виконавча служба винесла постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю майна у [PERSON] . Як стало відомо пізніше позивачу, усвідомлюючи наявність арешту майна, [PERSON] після отримання постанови про арешт майна укладає договір купівлі-продажу квартири ВРВ №915654 реєстр 2634 10.11.2010 року з [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Яковлевою Інною Миколаївною. Фактично в квартирі продовжувала проживати дружина [PERSON] - [PERSON] та члени його сім`ї. 29.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: реєстровий №130. Тобто [PERSON] продала квартиру дружині [PERSON] . Таким чином, [PERSON] в період розслідування кримінальної справи не зважаючи на накладений слідчим арешт, відчужив квартиру, за рахунок якої в подальшому було б можливим виконати вирок суду та стягнути присуджену шкоду. Вважає, що між [PERSON] та [PERSON] вчинені дії, направлені на фіктивний продаж квартири та у подальшому переоформлення її на дружину [PERSON] . На сьогоднішній день [PERSON] та його дружина [PERSON] продовжують фактично володіти та користуватися квартирою, сплачувати комунальні платежі. Вказані правочини вчинено з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому зазначені договори купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними відповідно до положень ст.234 ЦК України. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 липня 2018 року, головуючим у справі визначено суддю Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2018 року задоволено клопотання позивача про забезпечення позову та накладено арешт на житлову квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та зобов`язано Комунальне підприємство Дніпропетровської міської ради «Дніпроводоканал», ПАТ «Дніпрогаз», ПАТ « ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО» надати суду перелік осіб (прізвище, ім`я та по-батькові), які за період з 10.11.2010 року по 06.07.2018 року сплачували послуги по квартирі [ADDRESS] та перелік осіб на яких за цей період був оформлений особистий рахунок позивача. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з наведених в позові підстав. Просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Відзиву та заяви про розгляд справи в його відсутності суду не надав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила суд відмовити в задоволені позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог з наведених в відзиві підстав. Відповідно до відзиву зазначила, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано і спірну квартиру [PERSON] придбала у [PERSON] у особисту власність за особисті кошти. Також вона заперечує фіктивність оспорюваних угод, оскільки оспорювані правочини були реальними, спрямованими на настання правових наслідків, обумовлених відповідними угодами, в обох випадках відбувалося виконання вказаних угод, квартира була продана і придбана в подальшому за відплатними угодами, було передано майно, кошти на виконання угод були передані і отримані відповідними сторонами угод, відбулися відповідні реєстраційні дії. При укладанні першого договору купівлі-продажу і наданні згоди на продаж [PERSON] мала на меті отримання коштів за продаж квартири, під час укладання другого договору - мала метою отримання спірної квартири у особисту приватну власність, за що нею були сплачені кошти продавцю. В обох випадках її цілі відповідали правовій природі договору купівлі-продажу, угоди були повністю виконані сторонами і цілі досягнені. Правочин, на виконання якого були передані кошти, не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, відповідно до заяви просила суд застосувати строки позовної давності і відмовити в задоволенні позову, вказавши, що згідно з дорученням Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 27.02.2015 року, заяви [PERSON] від 17.02.2015 року, відповіді Індустріального ВДВС від 10.03.2015 р., так позивач у грудні 2014 року знав про продаж спірної квартири [PERSON] - [PERSON] . Тому, якщо він вважав, що його права порушені продажем спірної квартири, у межах строку позовної давності, то мав звернутися до суду до грудня 2017 року, але позивач пред`явив позов 11.07.2018 року. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева І.М. в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Відповідно до заяви просила суд розглядати справу без її участі. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Відповідно до заяви просила суд розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів [PERSON] , [PERSON] , представника відповідача, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2013 року [PERSON] визнано винним в вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України і призначено покарання в вигляді позбавлення свободи на 7 років з позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки. Стягнено з [PERSON] на користь представника потерпілого [PERSON] 33000 грн. матеріального збитку та 150000 грн. моральної шкоди. На виконання вироку Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська 17.01.2014 року видано виконавчий лист по справі №403/10090. Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Чернівського І.І. від 26.03.2014 року відкрито виконавче провадження №42686338 з виконання виконавчого листа №403/10090, виданого 17.01.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 33000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000 грн. Усього 183000 грн. Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Чернівського І.І. від 04.04.2014 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] . Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Нордіо В.В. від 11.03.2015 року закінчено виконавче провадження №42686338, оскільки вжитими державним виконавцем заходами встановлено відсутність нерухомого майна, зареєстрованого за боржником, автотранспортний засіб, зареєстрований за боржником перебуває у розшуку з 2014 року, боржник відбуває покарання у Кагарлицькій виправній колонії №115. Відповідно до листа Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 13.03.2015 року надіслану постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2018 року задоволено заяву [PERSON] про видачу дубліката виконавчого листа та поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Згідно з договором купівлі-продажу жилої квартири від 10 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №2634, [PERSON] продав, а покупець [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.1.3 Договору жила квартира належала продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 14 квітня 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. за реєстровим №1207 та зареєстрованого 17 липня 2000 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №76 п за номером запису 91-181. Продаж жилої квартири за домовленістю сторін вчинено за 39458 грн. Згідно з п.4.5 Договору правочин вчиняється зі згоди дружини продавця, [PERSON] . Відповідно до п.4.6 Договору відсутність заборон та обтяжень на відчужувану жилу квартиру перевірено за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Активи власника відчужуваної жилої квартири та його дружини в податковій заставі не перебувають, згідно з Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна ( а.с.81). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 10 грудня 2010 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10 грудня 2010 року, актовий запис №432. Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 29 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №130 [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , продаж вчинено за 207146,00 грн. Факт повного розрахунку покупця з продавцем підтверджується меморіальним ордером №938771, виданим 29 січня 2015 року ПАТ «Український інноваційний банк». Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №130191169 від 09.07.2018 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561047212101, номер запису про право власності 8538371. В судовому засіданні встановлено, що постановою старшого слідчого відділу ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Габрусь С.В. від 01 вересня 2010 року накладено арешт на рухоме та нерухоме майно обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , який проживає [ADDRESS] , де б воно не знаходилось. Постанова надана [PERSON] , що підтверджується його підписом 12.09.2010 року (а.с.20). Як зазначав позивач у своїй позовній заяві та представник позивача в судовому засіданні, в рамках кримінальної справи було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно обвинуваченого [PERSON] , про що йому було відомо та продаж 10.11.2010 року [PERSON] квартири [ADDRESS] , яка належала йому на справі спільної сумісної власності з дружиною [PERSON] (шлюб зареєстровано 21.01.1984 року) було здійснено фіктивно, як і в подальшому продаж 29.01.2015 року [PERSON] квартири [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що після продажу [PERSON] квартири [PERSON] в ній залишилася проживати [PERSON] , про зазначено в п.4.3 Договору купівлі-продажу квартири від 10.11.2010 року, відповідно до якого правом користування жилою площею квартирою [NUMBER] , яка є предметом цього договору відповідно до ст.405 ЦК України наділена [PERSON] . Факт проживання в спірній квартирі за згодою покупців і обставини виконання сторонами умов договору підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] . Згідно з інформацією наданою Комунальним підприємством Дніпропетровської міської ради «Дніпроводоканал», ПАТ «Дніпрогаз», АТ «ДТЕК ДНІПРОВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» в період з 10.11.2010 року по 06.07.2018 року особовий рахунок на кв. [ADDRESS] відкритий на [PERSON] і не переоформлявся. Звернень про зміну персоніфікованих даних від споживача не надходило. ( а.с.104,111,113). Як вбачається із наданих довідок Комунальним підприємством Дніпропетровської міської ради «Дніпроводоканал», ПАТ «Дніпрогаз» та АТ «ДТЕК ДНІПРОВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» нарахування за послуги здійснюється за показаннями приладу обліку на одну особу, без пільг. В квартирі [ADDRESS] зареєстрована одна особа [PERSON] з 17 лютого 2004 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо законом або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст.16 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральнім засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним . Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосуванні строків позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] в грудні 2014 року стало відомо про продаж спірної квартири [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується заявою [PERSON] поданої до Індустріальної ДВС ( а.с.137). Отже, перебіг позовної давності за вимогами [PERSON] почався з грудня 2014 року, позов подано 11 липня 2018 року. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення ним рішення. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що [PERSON] звернувся до суду з позовом поза межами строку позовної давності, про застосування якого було заявлене відповідне клопотання відповідачем, що в силу вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. В судовому засіданні безспірно встановлено, що оспорювані правочини були реальними, спрямованими на настання правових наслідків, обумовлених відповідними угодами, в обох випадках відбувалося виконання вказаних угод, квартира була продані і придбана в подальшому за відплатними угодами, було передано майно, кошти на виконання угод були передані і отримані відповідними сторонами угод, відбулися відповідні реєстраційні дії, не переоформлення особових рахунків по сплаті комунальних платежів не свідчить про фіктивність правочину. Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищевикладеного, оскільки в обох випадках укладання договору-купівлі продажу цілі відповідали правовій природі договору купівлі-продажу, угоди були повністю виконані сторонами і цілі досягнені, то правочин, на виконання якого були передані кошти, не може бути кваліфікований як фіктивний, а тому суд не вбачає законних підстав для визнання недійсними укладених договорів купівлі-продажу та визнання незаконним виникнення права власності у [PERSON] та [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] з підстав необґрунтованості та не застосовує строки позовної давності. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про скасування всіх реєстраційних дій приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевої Інни Миколаївни, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірини Вікторівни, які стосуються об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561047212101 та поновлення права власності на майно: квартиру [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561047212101) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири. Крім того, суд зазначає, що приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна та [PERSON] не є належними відповідачами по справі, та бере до уваги правові висновки, викладені у постанові Великої Палати ВС від 30.01.2019 року справа №755/10947/18 у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 11-404апп18 щодо суб`єктного складу, де вказано, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України та оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed