Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON], з урахуванням уточнення позовних вимог(а.с.41-42) просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Португалії та/або країн Шенгенської угоди дитини [PERSON], [INFO], в період з 01.06.2017 року до 31.08.2017 року без згоди та супроводу матері [PERSON] Позивач посилається на те, що з 29.08.2008 року він з відповідачкою перебуває в шлюбі. Від цього шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON]. Після реєстрації шлюбу та народження сина вони з відповідачкою та сином проживали в Україні за адресою [ADDRESS] З весни 2010 року, коли сину виповнилось 1 рік 4 місяці, вони виїхали до Португалії в м. Лісабон, де працювала його мати [PERSON] З того часу вони всі проживали в Лісабоні, де він має дозвіл на проживання. З трьох років син відвідував групу дошкільного навчального закладу в м.Лісабон, а у вересні 2014 року пішов до першого класу школи, де навчався два роки. 29 липня 2016 року син закінчив другий рік навчання в школі, але відповідачка вирішила виїхати до України, забравши з собою сина [PERSON]. Відповідно до ст. 157 СК України він має право на особисте спілкування з дитиною. На період літніх шкільних канікул він бажає вивезти сина за кордон в країни Шенгенської угоди з метою відпочинку та оздоровлення сина, але відповідачка [PERSON] категорично не бажає надавати йому нотаріальний дозвіл на вивіз дитини за кордон. Неможливість отримання згоди відповідачки на виїзд дитини за кордон порушує права його сина на духовний та культурний розвиток та на якісне оздоровлення та відпочинок, тому він просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та підтвердила зазначені вище обставини. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала і пояснила, що вона не заперечує проти спілкування позивача з дитиною, однак він може це робити на території України. У неї є цілком обгрунтовані сумніви в тому, що позивач, в разі задоволення позову і у разі виїзду дитини за кордон без неї, поверне дитину назад в Україну. Вона вважає. що позивач та його мати [PERSON] мають намір залишити дитину проживати в Португалії. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник органу опіки і піклування вважає, що без дозволу матері виїзд дитини за кордон неможливий. просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку. що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків(усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб. які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони з 29.08.2008 року перебувають у шлюбі (а.с.4). Від цього шлюбу [INFO] народився син [PERSON](а.с.82). Рішенням Козятинського міськрайсуду від 13.06.2017 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Вінницької обл. від 11.07.2017 року, місце проживання дитини [PERSON], [INFO], визначено з матір'ю [PERSON](а.с.75-77). Відповідачка [PERSON] постійно проживає та зареєстрована в [ADDRESS](а.с.16). Позивач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.8), однак на протязі останніх 5 років постійно проживає та працює садівником в громаді Карніде, округу та району міста Лісабон, Португалія, що доведено довідкою ради громади Карніде від 02.08.2016 року(а.с.9). Таким чином. батьки малолітнього [PERSON] проживають у різних державах. Відповідно до ст. 16 Закону України «!Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ст. 16-1 Закону України «!Про охорону дитинства» заходи і гарантії забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт визначаються судом у кожному конкретному випадку. Такими заходами і гарантіями є: зобов'язання особи, яка контактує з дитиною, оплачувати витрати, пов'язані з переїздом та проживанням дитини, а також, у разі потреби, будь-якої іншої особи, яка супроводжує дитину, повідомляти особі, з якою проживає дитина, про місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт, з'являтися особисто разом з дитиною до органу опіки та піклування з періодичністю, визначеною судом; заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт; реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави. Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Козятинської міської ради № 13 від 15.05.2015 року, який затверджений рішенням виконкому Козятинської міської ради від 16.05.2017 року №143, тимчасовий виїзд [PERSON] до Португалії або країн Шенгенської угоди є недоцільним без згоди та супроводу матері(а.с.52-54). Відповідачка [PERSON] зазначила в судовому засіданні, що гарантії повернення дитини в Україну відсутні. Аналогічну позицію висловив також орган опіки і піклування. Позивач, заявляючи вимоги про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу матері, не надав суду будь-яких гарантій повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт та гарантій недопущення неправомірної зміни її місця проживання. Той факт, що позивач не зазначив, до якої саме країни він хоче повезти дитину на оздоровлення, також свідчить про відсутність гарантій повернення дитини в Україну та про свідомий намір позивача не виконувати в майбутньому вимоги закону щодо заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт. Враховуючи, що позивач тривалий час проживає та працює в Португалії, де також проживає та працює мати позивача [PERSON], що між позивачем та відповідачкою склались неприязні стосунки, про що свідчить повідомлення поліції громадської безпеки міста Лісабон(а.с.80-81), що малолітній [PERSON] тривалий час проживав з батьками в Португалії, суд приходить до висновку, що будь-які гарантії повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, гарантії недопущення неправомірної зміни її місця проживання в матеріалах справи відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Правовідносини, які склались між сторонами, відповідають вимогам ст. 16 Закону України «!Про охорону дитинства», згідно з якими дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed