Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] та в його інтересах представник, адвокат Жар Ю.Г. звернулися в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] зареєстровані він та відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є колишніми наймачами, а відповідач [PERSON] , є його знайомим, якого він зареєстрував в квартирі, проте останній ніколи там не проживав та відповідачі не є членами його родини. Фактичне місце проживання відповідачів йому не відоме. Реєстрація відповідачів в його квартирі створює йому перешкоди в користуванні його власністю. Посилаючись на нормизаконодавства, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 28.08.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотань про відкладення слухання справи та заперечень про слухання справи в спрощеному позовному провадженні не поступило. Заочним Рішенням Шевченківського районного суду м.Черенівці від 18.09.2021 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Ченівці від 26.11.2020 року заочне рішення скасоване та призначено справу до судового розгляду в загальному порядку. 24.02.2021 року представником Жар Ю.Г. [PERSON] направила на адресу суду заяву про зменшення (уточнення) позовних вимог мотивуючи тим, що, [PERSON] та [PERSON] знялись з реєстрації за адресою [ADDRESS] у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання: [ADDRESS] . А також, [PERSON] , зі слів позивача [PERSON] , добровільно знявся з реєстрації за адресою [ADDRESS] . Позивач - [PERSON] та в його інтересах представник, адвокат Жар Ю.Г. в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, від останньої до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, просила позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання не повідомили, відзив на позовну заяву не подали у встановлений судом строк. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 10.04.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу М.Д. (а.с.13-14), витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с.15-16). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач - [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію ПП «Санітарія» від 09.06.2020 року (а.с.11). Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, проте не проживають, не є членами родини позивача, що підтверджується актом ПП «Санітарія» від 16.06.2020 року (а.с.12). [PERSON] згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання від 24.12.2020 року був знятий з реєстрації за [ADDRESS] , у звязку із вибуттям до нового місця проживання. [PERSON] [INFO] згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання від 24.12.2020 року була знята з реєстрації за адресою [ADDRESS] у звязку із вибуттям до нового місця проживання. відповідач [PERSON] знявся з реєстрації за адресою [ADDRESS] , зі слів заявлених позивачем. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач наголошував, що відповідачі не проживають в спірній квартирі понад один рік без поважних причин, а тому втратили право користування квартирою [ADDRESS] . У постанові від 16.11.2016 року Верховний Суд України по справі № 6- 709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16- ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української PCP строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Судом також встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, проте не проживають понад один рік, належних відповідачам речей в квартирі не має, отже, відповідно до зазначених вимог Закону відповідачі є особами, які втратили право на користування спірним житлом. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.З ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Крім того, згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 15.05.2017 року по справі №6-2931 цс 16, згідно якого право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України. Отже, відповідно до зазначених вимог Закону відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , є особами, які втратили право на користування спірною квартирою [ADDRESS] . За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; особистих речей та речей побутового використання відповідачів у спірній квартирі не має, відповідачі не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, що підтверджується належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання осіб відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved