Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2019 року звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 січня 2018 року Відділом РАЦС Петроградського району комітету по справам РАЦС уряду Санкт-Петербургу, між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис про укладення шлюбу № 41. Після реєстрації шлюбу позивач своє прізвище не змінювала. Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину: дочку [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає разом із позивачем. На даний час фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, вони мешкають окремо, не мають єдиного бюджету та не ведуть спільного господарства. Подальше збереження шлюбу неможливе, оскільки між сторонами повністю втрачено почуття любові та поваги. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 червня 2020 року, головуючим суддею у розгляду вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 01 липня 2019 року вказану позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. 11 липня 2019 року ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. На підставі ст. 498 ЦПК України постановлено надіслати судове доручення про надання правової допомоги компетентному суду іноземної держави за місцем реєстрації відповідача, у зв`язку із чим провадження у цивільній справі зупинено. 23 вересня 2019 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання із визначенням резервної дати підготовчого судового засідання та провадження по справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення документів. 02 вересня 2020 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 14 вересня 2020 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, натомість через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позов підтримала та просила задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. 01 вересня 2020 року на адресу суду з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) надійшли документи з приводу наданого судом доручення про вручення документів відповідачу [PERSON] , який мешкає на території Російської Федерації. Відповідно до надісланих на адресу суду документів, судове доручення повернуто без виконання в зв`язку з неможливістю його виконання - відповідач [PERSON] за викликом до Петроградського районного суду Санкт-Петербургу, якому доручено вручити документи та відомості про місце реєстрації відповідача на території Санкт-Петербургу відсутні, у зв`язку із чим сповістити відповідача про дату та час судового засідання не виявилось можливим. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із невиконання судового доручення про вручення документів на території іншої держави, судом було вирішено здійснювати виклик відповідача [PERSON] шляхом здійснення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 26 січня 2018 року Відділом РАЦС Петроградського району Комітету по справам РАЦС Уряду Санкт-Петербургу, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис про укладення шлюбу № 41. Після реєстрації шлюбу позивач своє прізвище не змінювала. Від цього шлюбу сторони у справі мають спільну дитину: дочку [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає разом із позивачем. На час розгляду справи сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, зв`язок один з одним не підтримують. Згідно письмових пояснень позивача, подружні стосунки з відповідачем припинені з травня 2019 року. Оскільки подружжя втратило почуття любові один до одного, та, має різні погляди на сімейне життя, позивач вважає, що, подальше збереження шлюбу є неможливим. Вказані обставини, встановлені судом, свідчать про те, що, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються наступними нормами права. Згідно ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон), особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно ст.17 Закону, виникнення і припинення цивільної правоздатності фізичної особи визначається її особистим законом. Іноземці та особи без громадянства мають цивільну правоздатність в Україні нарівні з громадянами України, крім випадків, передбачених законом або міжнародними договорами України. Згідно ст.58 Закону, шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ст.60 Закону, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Згідно ст.63 Закону, припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно ст.13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. У зв`язку з тим, що відповідач є громадянином Російської Федерації, до правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає необхідним застосувати норми Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Україною відповідним Законом №240/94-ВРвід 10.11.1994 (далі- Конвенція). Відповідно до ст.28 Конвенції по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Зважаючи на вищевикладене, а також той факт, що позивач є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване на території України, сторони мають спільну доньку, яка також проживає та зареєстрована на території України, що вказує на те, що право України є правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок, суд доходить висновку, що до правовідносин сторін у даній справі має застосовуватися право України. Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, наданих у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд враховує, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони не бажають поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення не приймають, доказів протилежного не надано, збереження шлюбу суперечить інтересам сім`ї, а тому надання сторонам строку для примирення суд вважає недоцільним. Причиною розпаду сім`ї є протилежні погляди на шлюб та сім`ю. З урахуванням викладеного, суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову, приймаючи до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини - дійшов висновку про те, що, даний позов є таким, що підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, зокрема позивача. При цьому, задовольняючи позов, суд, при розподілі судових витрат вважає необхідним, на підставі ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою, та, документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved