Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

позивач в жовтні 2014 року звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем посилаючись на те, що вони не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Між ними припинені подружні стосунки, сім'я фактично розпалась, примирення неможливе. Також, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку на утримання сина [PERSON] [INFO]. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила розірвати шлюб, при цьому пояснила, що строк на примирення в їх випадку наразі не потрібний. Крім того, підтримала свої вимоги щодо стягнення аліментів. Відповідач позовні вимоги визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу і стягнення з нього аліментів у вказаному розмірі. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 січня 2006 року (а.с.5). Від цього шлюбу мають сина [PERSON] [INFO] (а.с.6). Через наявність різних поглядів на спільне життя, відсутність почуття поваги та взаємопорозуміння призвели того, що сторони втратили почуття кохання один до одного. При цьому, сторони повідомили, що вони із зими 2014 року і наразі проживають окремо, не ведуть спільного господарства і не підтримують подружні стосунки, не мають спільного бюджету, спроби примиритися позитивного результату не дали. Матеріальну допомогу на утримання дитини наразі відповідач, зі слів позивачки, не надає, а відповідач вказує на те,що він періодично спілкується із дитиною і за можливості періодично надає матеріальну допомогу на його утримання, крім того, син сторін наразі проживає з матір»ю позивачки. Сторони не висловили намір змінити прізвище. За таких обставин, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, дитини, що мають істотне значення. Одночасно суд роз'яснює, що відповідно до ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Судом встановлено, що син проживає із матір»ю позивачки, а позивачка, в свою чергу, утримує спільного сина сторін. При цьому, відповідач не надає постійної матеріальної допомоги на утримання дитини, а тому позивачка потребує від відповідача вказаної допомоги на утримання їх спільного сина. Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Нормами ст.183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно з дня подання заяви до суду: починаючи з 1 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти на відповідача обов'язок сплатити на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved