Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі ПАТ «Омега Банк») про визнання недійсним кредитного договору №1901/1107/71-293 від 15 листопада 2007 року. Обґрунтовує позов тим, що 15 листопада 2007 року між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» було укладено кредитний договір №1901/1107/71-293. За умовами договору позивач отримала кредит у розмірі 20000 доларів США, строком до 15 листопада 2021 року, з встановленою процентною ставкою у розмірі 11,9 % річних. Додатком №1 до кредитного договору №1901/1107/71-293 від 15 листопада 2007 року встановлено графік погашення кредиту та відсотків, яким визначено, що позивач зобовязується щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за кредитом щомісячним платежем у розмірі 119 доларів США. Оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня, зміст кредитного договору, зокрема вираження та виконання зобов'язання в іноземній валюті, суперечить вимогам Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», позаяк у банку відсутня індивідуальна ліцензія [PERSON] банку України на здійснення валютних операцій. Крім того, позивач зазначає, що кредитний договір укладений з грубим порушенням вимог\~Закону «Про захист прав споживачів», оскільки умови кредитного договору передбачають погашення кредиту та сплату відсотків за користування ним у доларах США, що є несправедливим, так як всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на споживача кредитних послуг. З цих підстав позивач просила визнати недійсним кредитний договір №1901/1107/71-293 від 15 листопада 2007 року, укладений між нию та акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк». В подальшому судом, за згодою позивача, до участі у справі залучено публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк»), як третю особу. В судове засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] подав заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу в його відсутності, не заперечив проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи ПАТ «Альфа-Банк», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився. Подав заперечення на позовні вимоги, згідно з якими просив відмовити у задоволені позову, вважає доводи позивача про недійсність кредитного договору безпідставними. Вказує, що на підставі банківської ліцензії №38 від 31 жовтня 1991 року та дозволу №38-1 на здійснення банківських операцій АКБ «ТАС-Комерцбанк» мав право здійснювати операції з валютними цінностями, залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Крім того, оскільки чинним законодавством не передбачено заборони використання іноземної валюти як засобу платежу, за умов дотримання вимог валютного законодавства, то видача кредиту в іноземній валюті не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. Також зазначив, що позивачем [PERSON] було підписано інформаційний лист, в якому зазначено, що вона підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав їй у письмовій формі всю вичерпну інформацію про умови та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Представник відповідача ПАТ «Омега Банк», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 15 листопада 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №№1901/1107/71-293 (далі кредитний договір). Кредитний договір підписаний сторонами. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобовязується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 20000 доларів США, на строк з 15 листопада 2007 року по 15 листопада 2021 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позивальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання в повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Згідно з п. 1.3. кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладені цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і в порядку, встановленому цим договором. Додатком № 1 до кредитного договору (графіком погашення заборгованості) між сторонами встановлено строк виконання позивачем [PERSON] зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитним договором по 119 доларів США, щомісячно, за період з грудня 2007 року по жовтень 2021 року та 127 доларів США за листопад 2021 року. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримала кошти в іноземній валюті на споживчі потреби, а саме придбання квартири (п. 1.4. кредитного договору). На момент укладення кредитного договору між сторонами [PERSON] банком України було видано АКБ «ТАС-Комерцбанк» банківську ліцензію №38 від 31 жовтня 1991 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2\~ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», дозвіл №38-1 на право здійснювати банківські операції, визначені п.п. 1-4 ч.2 та ч.4\~ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», зокрема, на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до ст. 2, п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно з ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а\~статтею 192 ЦК\~передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.\~\~ Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. ст.\~19,\~47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»\~є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Наведене зазначається у Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року\~\~№ 5. В зазначеній Постанові розяснено, що законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, тому норма підпункту «в» пункту 4 статті 5\~цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії [PERSON] банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що [PERSON] банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44\~Закону України «Про [PERSON] банк України»\~в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене\~постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 року № 483\~(зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»\~генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу [PERSON] банку України, укладаючи кредитний договір з позивачем в іноземній валюті та нараховуючи платежі за цим договором, діяв у межах своїх повноважень та згідно з вимогами чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину Цивільному кодексу України, актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про [PERSON] України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] банком. Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», встановлено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Слід\~\~зазначити, що інформація щодо курсу долара США по відношенню до гривні є загальновідомою, а щоденні зміни курсу доводяться до відома громадян шляхом радіо, телебачення, в друкованих засобах масової інформації. Також, у п. 16 Постанови\~\~Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі\~статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що при укладенні кредитного договору відповідачем не дотримано вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів» в частині справедливості умов кредитного договору, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на споживача кредитних послуг, з тих підстав, що чинним законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти гривні. Стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором усвідомлювали, що курс національної валюти України до\~\~долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому позивач повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Разом з тим, як слідує з заяви [PERSON] від 09 листопада 2007 року, вона письмово підтвердила те, що перед укладанням кредитного договору банк надав їй у письмовій формі всю вичерпну інформацію про умови та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Їй було розяснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору №1901/1107/71-293 від 15 листопада 2007 року, відсутність будь-яких претензій з її боку є підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом договору та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором. При підписанні кредитного договору були дотримані всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів, договір містить передбачені законом відомості, при його укладенні дотримано всіх вимог щодо змісту та форми. Позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження порушення\~\~відповідачем вимог законодавства при укладенні кредитного договору, позивач не довів, що діями відповідача порушені його права та інтереси, а тому суд вважає відсутніми підстави для визнання кредитного договору недійсним. Аналізуючи в сукупності викладені обставини та досліджені докази, суд приходить до переконання безпідставність вимог [PERSON], а тому в задоволенні її позову слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 2, 19, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 6, 192, 203, 215, 533, 627, 628, 638, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed