Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

позивач [PERSON], звертаючись з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе-Агро» (далі - СТОВ «Вишневе-Агро»), просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 03.03.2013 року по 18.08.2017 року включно в сумі 42 064,54 грн. та зобов'язати відповідача компенсувати позивачу витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн., з наступним уточненням позовних вимог від 15.11.2017 щодо розміру стягнення за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 03.03.2013 року по 18.08.2017 року включно в сумі 28 001,60 грн та зобов'язання відповідача компенсувати позивачу витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.09.2016 року позивач працював в СТОВ «Вишневе-Агро» старшим охоронником групи швидкого реагування та 03.03.2017 року звільнився з роботи за власним бажанням. Однак при звільненні відповідачем не було здійснено виплат по заробітній платі позивачу та не було повернуто трудову книжку. На неодноразові звернення позивача трудову книжку відповідачем було повернуто лише у червні 2017 року, а заробітна плата була виплачена лише у серпні 2017 року, що є підставою звернення позивача зданим позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить міст позовної заяви (з урахуванням уточнень). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви та пояснення, надані позивачем в судовому засіданні. Представники відповідача СТОВ «Вишневе-Агро» - Сердюк В.О., Бойко Є.Г. в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували, просили в позові відмовити в повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. (а.с. 22-23, 63) Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], заперечення представників відповідача СТОВ «Вишневе-Агро» - Сердюка В.О., Бойка Є.Г., дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що Наказом СТОВ «Вишневе-Агро» № 384-к від 14.09.2016 року [PERSON] прийнятий на роботу старшим охоронником СТОВ «Вишневе-Агро» та на підставі заяви від 02.03.2017 року Наказом № 178-к від 03.03.2017 року [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджено копією заяви та даними трудової книжки АЕ 613250 [PERSON] (а.с. 4; 27), а також самим позивачем у судовому засіданні 14.11.2017. За даними табелів обліку використання робочого часу СТОВ «Вишневе-Агро» за період з січня по березень 2017 року [PERSON] не протабельований 3-го березня 2017 року. (а.с. 24-26) Згідно даних розрахункових листів та відомостей на виплату грошей СТОВ «Вишневе-Агро» [PERSON] нараховано заробітну плату 3 967,69 грн., яку ним не отримано в касі підприємства. (а.с. 33; 34-49) Відповідно до ст. 2411 Кодексу законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом № 58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України (далі - Інструкція), днем звільнення вважається останній день роботи. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. (п. 4.1, 4.2 Інструкції) 03.03.2017 року СТОВ «Вишневе-Агро» на адресу [PERSON] рекомендованою поштовою кореспонденцією, отриманою адресатом 07.03.2017 року, надіслано Лист № 636 та Лист № 637, відповідно до якого [PERSON] повідомлено про необхідність прибути до СТОВ «Вишневе-Агро» за трудовою книжкою, або про надання згоди на відправлення [PERSON] трудової книжки поштою, а також повідомлено про необхідність прибути на підприємство СТОВ «Вишневе-Агро»для отримання нарахованої суми належної до виплати працівникові при звільненні. А також повідомлено про можливість надати письмову згоду на перерахування зазначених грошових коштів на рахунок в банківській установі з вказівкою всіх обов'язкових банківських реквізитів або шляхом направлення поштового грошового переказу, вказавши поштове відділення отримувача. (а.с. 28; 29; 30) 14.06.2017 року [PERSON] на адресу СТОВ «Вишневе-Агро» рекомендованою поштовою кореспонденцією, отриманою адресатом 15.06.2017 року, надіслано Заяву, відповідно до якої [PERSON] повідомляє керівнику СТОВ «Вишневе-Агро» про написання ним заяви про звільнення від 02.03.2017 року під примусом та загрозою розправи з боку начальника служби безпеки підприємства, тому [PERSON] просить направити йому трудову книжку поштовою кореспонденцією та перерахувати на зазначений номер картки кошти, які [PERSON] повинен був отримати при звільненні, а також кошти за несвоєчасне повернення трудової книжки (середнього заробітку) і відповідну роздруківку по цих виплатах. (а.с. 5; 6) 20.06.2017 року СТОВ «Вишневе-Агро» на адресу [PERSON] рекомендованою поштовою кореспонденцією надіслано трудову книжку, отриману адресатом 21.06.2017 року. (а.с. 31; 32) 24.07.2017 року [PERSON] на адресу СТОВ «Вишневе-Агро» повторно направлено лист про необхідність перерахування на зазначений ним номер банківської картки виплати при звільненні, а також кошти за несвоєчасне повернення трудової книжки (середнього заробітку) і відповідну роздруківку по цих виплатах. (а.с.7) Стаття 43 Конституції України забороняє примусову працю та надає можливість кожному заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору, серед іншого, є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Відповідно до частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 32 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 цього Кодексу зобов'язує власника або уповноважений ним орган провести виплату належних працівнику сум в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, належні працівнику суми мають бути виплаченими не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України). Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Окрім того, відповідно до частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Однак не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 Кодексу законів про працю України так і за статтею 235 Кодексу законів про працю України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. (правова позиція Верховного Суду України у Справі № 6-2912цс16) Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача СТОВ «Вишневе-Агро» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 03.03.2017 року по 18.08.2017 року включно, з урахуванням уточнень від 15.11.2017, в сумі 28001,60 грн., та позивач просить зобов'язати відповідача компенсувати йому витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн., вказуючи на порушення відповідачем вимог статей 116, 117 КЗпП України щодо своєчасності проведення з позивачем розрахунку при звільненні, виплати заробітної плати та повернення трудової книжки. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги доводи позивача, щодо порушення його прав з боку відповідача, заперечення представників відповідача,

Outcome: dismissed