Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності, в якому просила поновити строк на звернення [PERSON] до суду з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності; визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 3409,68 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8200 гривень. В обґрунтування вимог позивач вказала, що 24.09.1983 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. У квітні 1986 року [PERSON] з сім`єю у складі дружини [PERSON] , 1965 року народження, та донькою [PERSON] , 1984 року народження, отримали ордер на право зайняття квартири в житлово-будівельному кооперативі « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . Пайові внески позивач та відповідач сплачували разом, перебуваючи в шлюбі зі спільного сімейного бюджету. Пайові внески сплачені повністю в 1996 році. 01.10.1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського району міста Полтави розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розлучення відповідач залишив позивачку та неповнолітню доньку та з`їхав зі спільної квартири, по теперішній час тягар утримання спільного майна та сплати комунальних платежів в повній мірі лежали на [PERSON] . Позивач тільки в січні 2021 року отримала від відповідача підтвердження факту отримання останнім без її відома та участі свідоцтва № [NUMBER] про право особистої власності на житловий будинок, видане 19.06.1997 року. Оформлення відповідачем даного свідоцтва на спірну квартиру порушує конституційні права та законні інтереси позивача. Відповідачем у січні 2021 року було надіслано на телефон позивача фотокопію свідоцтва та технічного паспорту на квартиру, що підтвердило факт порушення майнових прав останньої. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності розпочинається з моменту коли позивач дізналася про порушення своїх прав, а саме з січня 2021 року, отже останньою не пропущено загальний строк позовної давності. Ухвалою суду від 23.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Ухвалою суду від 23.04.2021 року накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Третя особа подала до суду відзив, в якому просила позов задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що пайові внески [PERSON] та [PERSON] , як сім`я, сплачували разом. Пайові внески сплачені повністю в загальній сумі 7727,56 крб. у 1996 році. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню (а.с.121-122). Ухвалою суду від 18.06.2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування спільним майном та усунення перешкод у користуванні квартирою (а.с.128). Ухвалою суду від 24.06.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.162). Ухвалою суду від 25.06.2021 року виправлено описку в ухвалі Октябрського районного суду м.Полтави від 24.04.2021 року (а.с.168). Відповідач подав заяву про визнання позову та про розгляд справи без участі відповідача. Зазначив, що повністю підтримує своє клопотання від 24.06.2021 року про зменшення витрат на правову допомогу (а.с.174-175). Ухвалою суду від 29.06.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову (а.с.180-181). Відповідач подав заперечення на відзив третьої особи, в яких зазначив, що в порушення вимог ст.181 ЦПК України, не маючи статусу для подачі відзиву, третя особа висловила аналогічну позовній вимогу до суду про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, що не передбачено законом (а.с.186-187). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила вимоги задовольнити та стягнути судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в наданій заяві просив про розгляд справи у його відсутність, позов визнає. В підготовчому судовому засіданні 24.06.2021 року відповідач заявив, що не згоден з вартістю квартири, зазначеною в позові, оцінку не визнає, але не має наміру виготовляти свою. Третя особа свого представника до суду не направила, просила в заяві про розгляд справи у відсутність представника. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та представника третьої особи, враховуючи положення ст.211 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.09.1983 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. 01.10.1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського району міста Полтави розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.19 свідоцтво про розірвання шлюбу). Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно\~ст. 69 СК України\~дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених\~ЦК України. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. У судовому засіданні наявними доказами підтверджено те, що за час перебування у шлюбі позивач з відповідачем набули у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право особистої власності на житловий будинок, видане 19.06.1997 року [PERSON] (а.с.22). Згідно матеріалів справи, пайові внески за спірну квартиру позивач та відповідач сплачували разом, перебуваючи в шлюбі, зі спільного сімейного бюджету. Пайові внески сплачені повністю в 1996 році в загальній сумі 7727,56 крб. (а.с.13,14). Вартість квартири в сумі 681934 гривень підтверджується висновком про вартість майна (а.с.29-32). Статтею 63 Сімейного Кодексу України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог пунктів 2,4\~ст. 65 СК\~під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презумують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов`язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених\~ст. 57 СК України\~суду не надав. Крім того, вказані обставини в ході судового розгляду не заперечувалися відповідачем [PERSON] . Відповідно до ч. 1\~ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Згідно п.п. 25, 30\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, судам необхідно застосовувати положення ч.ч. 4, 5\~ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди на отримання одним із подружжя грошової компенсації та попереднього внесення на депозитний рахунок суду другим із подружжя відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно\~ст. 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності .У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Приймаючи до уваги наведене, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, не були спростовані відповідачем, а тому\~ суд вважає необхідним визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Щодо поновлення строку на звернення [PERSON] до суду з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, враховуючи, що [PERSON] в січні 2021 року дізналася про порушення своїх прав. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3409,68 гривень . Щодо витрат позивача на правничу допомогу, суд зазначає наступне. До суду надано договір про надання правової допомоги, а саме: №01/04/21 від 01.04.2021 року, укладений між позивачем [PERSON] та адвокатом Степаненко О.В. (а.с.62-63), ордер на надання правничої допомоги (а.с.9) і свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.35). З попереднього розрахунку судових витрат по справі від 08.04.2021 року (а.с.33-34), акту №1 прийому-передачі наданих юридичних послуг від 12.04.2021 року (а.с.64) вбачається, що адвокатом Степаненко О.В. надано позивачу правничу допомогу згідно договору від 01.04.2021 року на суму 8200 гривень (а.с.65 - квитанція). Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги\~це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі\~статтею 11 ЦПК України\~суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2\~ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Такий висновок викладений у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, справа №755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19. Відповідач зазначив про те, що підлягає зменшенню розмір судових витрат на правову допомогу з 8200 гривень до 1400 гривень, з яких 800 гривень за виготовлення позовної заяви, та 600 гривень за участь у двох судових засіданнях. Зазначає, що складена адвокатом позовна заява є типовою і найчастіше застосованою у вирішенні звичайних і вікових побутових питань, містить численні суперечності та невідповідності, справа не була складною для позивача, посередні послуги адвоката є не співмірними із завищеною нею сумою гонорару. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Надавши докази про сплату витрат на професійну правничу допомогу та детальні описи виконаних адвокатом робіт, позивач мала сподівання, що у разі задоволення позову ці витрати будуть стягнуті з відповідача. Суд вважає, що надані стороною позивача докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу є належними доказами, які підтверджують понесення стороною таких витрат. З протоколів судового засідання вбачається, що адвокат Степаненко О.В. приймала участь у розгляді справи та представляла інтереси позивача, складала процесуальні документи, клопотання, запити. Відповідачем фактично не були спростовані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу. Беручи до уваги те, що позов до [PERSON] був задоволений повністю, суд вважає необхідним відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу. Враховуючи складність справи та наданий адвокатом обсяг послуг, враховуючи кількість судових засідань, принципи співмірності та розумності судових витрат, понесених на оплату правничої допомоги, критерій реальності таких витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд вважає, що розмір витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 8200 гривень. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved