Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON], уточнивши позовні вимоги, просить ухвалити рішення, яким визнати не чинним та скасувати наказ директора [PERSON] професійного ліцею [PERSON] № 10-к від 10.04.2017 року про звільнення [PERSON] з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України; поновити [PERSON] на роботі, стягнути з [PERSON] професійного ліцею на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 квітня 2017 року. В обґрунтування позову посилається на те, що наказом навчального закладу «[PERSON] професійний ліцей» № 10-к від 10.04.2017 «Про звільнення з роботи» [PERSON] звільнено з роботи з посади майстра виробничого навчання відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, у звязку із скороченням чисельності працівників. Вважає звільнення незаконним, бездіяльність відповідача із не запропонування іншої роботи та неврахування переважного права залишення на роботі протиправними та такими, що не відповідають вимогам законодавства. Зокрема, позивач з 1992 року перебувала у трудових відносинах із роботодавцем [PERSON] професійним ліцеєм. Позивач вважає, що при винесенні відповідачем оспорюваного наказу про звільнення з роботи не було дотримано порядку звільнення з роботи, встановленого ч.2 ст.40, ч.1, п.3,10 ч.2 ст.42, ст.43, ч.3 ст.49-2 КЗпП України. Зокрема, одночасно з попередженням про наступне вивільнення позивачу не запропоновано зайняти рівнозначної посади у цьому навчальному закладі, не проведено порівняльний аналіз показників продуктивності праці і кваліфікації осіб, що підлягали залишенню на роботі на педагогічних посадах; позивача звільнено, коли до виходу на пенсію за вислугою років залишалось менше ніж три роки. Крім цього, звільнення проведено без згоди профспілкового органу. У порушення Галузевої угоди та колективного договору позивача звільнено з посади педагогічного працівника під час навчального року. Відповідач прийняв рішення про скорочення штатів та чисельності працюючих педагогів без необхідного економічного обґрунтування. На підставі ч.1,2 ст.235 КЗпПУ позивач має бути поновлений на попередній роботі, та оскільки позивач перебуває у вимушеному прогулі з 04.04.2017, то за цей час роботодавець зобовязаний виплатити в користь позивача середній заробіток. Позивач [PERSON] у судове засідання 22 січня 2018 року не зявилася, про причини неявки суду не повідомила, хоча була належно повідомлена про дату, час і місце судового засідання. У попередніх судових засіданнях позивач позов підтримала та дала пояснення, аналогічні змісту уточненої позовної заяви. Представник позивача - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 30 травня 2017 року, у судовому засіданні позов підтримав та дав пояснення, аналогічні змісту уточненої позовної заяви. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 25 травня 2017 року, у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог [PERSON] та дала пояснення, аналогічні змісту письмового заперечення проти позову. Зокрема, пояснила, що у 2017 році у [PERSON] професійному ліцеї відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме: було проведено скорочення штату працівників. Під скорочення у звязку із закінченням навчання кількох груп учнів попали майстри виробничого навчання, в тому числі і позивач. 28 грудня 2016 року за № 8 майстру виробничого навчання [PERSON] було вручено попередження про можливе майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст.40 КЗпП України. Одночасно з попередженням позивачці було вручено повідомлення про всі наявні на той час вакантні місця (посади) в [PERSON] професійному ліцеї. Також на виконання статті 43 КЗпП України адміністрація [PERSON] професійного ліцею 07 лютого 2017 року звернулася до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення працівників, в тому числі й позивачки [PERSON] Проте, вказане подання на засіданні профкому не розглядалося, про що видано довідку від 25 травня 2017 року. Оскільки [PERSON] відмовилася від переведення на будь-яку вакантну посаду, з 27.02.2017 перебувала на листку непрацездатності, тому наказом від 10 квітня 2017 року № 10-к її було звільнено з роботи згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності працівників. З [PERSON] було проведено повний розрахунок. Третя особа - представник відповідача [PERSON] - директор [PERSON] професійного ліцею, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців,у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON] та дав пояснення, аналогічні змісту письмового заперечення проти позову та змісту письмових пояснень представника відповідача [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] міського центру зайнятості у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належно повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Відповідно до висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду від 09 серпня 2017 року у справі за № 6-1264цс17: власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають зясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Судом встановлено, що згідно копій наказів по ПТУ №7 м.Борислава позивач [PERSON] з 02 листопада 1992 року була прийнята на посаду майстра виробничого навчання на час декретної відпустки основного працівника у навчальний заклад [PERSON] ПТУ № 7, згідно наказу №128-к. 10 жовтня 1994 року згідно з наказом від 07 жовтня 1994 року №87/К позивача переведено на постійне місце роботи майстром виробничого навчання. Відповідно до наказу № 114 від 01 вересня 2003 року [PERSON] ПТУ № 7 реорганізовано у навчальний заклад [PERSON] професійний ліцей. На підставі наказу відповідача від 24 лютого 2017 року № 29 [PERSON] було звільнено з посади майстра виробничого навчання у звязку зі скороченням чисельності працівників. У звязку з тим, що [PERSON] з 27.02.2017 року перебувала на листку непрацездатності, відповідачем видано наказ від 28 лютого 2017 року № 30 «Про внесення змін до наказу №29 від 24.02.2017 року «Про скорочення працівників» та відмінено дію п.3 наказу №29 від 24.02.2017 у частині звільнення [PERSON] з посади до моменту виходу її на роботу після захворювання. Відтак, наказом директора ліцею [PERSON] від 10 квітня 2017 року № 10-к позивача [PERSON] було звільнено з роботи згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників 10 квітня 2017 року, оскільки згідно з останнім листком непрацездатності серії АГЮ № 689250 [PERSON] мала стати до роботи 08 квітня 2017 року (субота). З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу [PERSON] освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 20 жовтня 2016 року №06-01/484 «Про створення комісії з оптимізації чисельності працівників професійно-технічних навчальних закладів області на 2017 рік» та [PERSON] від 28 жовтня 2016 року № 06-09/3424 із врахуванням виконання обсягу регіонального замовлення на підготовку робітничих кадрів і молодших спеціалістів у 2016 році та формування учнівського контингенту на 2016-2017 навчальний рік, [PERSON] професійному ліцею було передбачено з 01 січня 2017 року загальну чисельність у кількості 105 одиниць штатного персоналу та педагогічних ставок (включаючи сезонних працівників), та відповідно до цього - скорочення 10 штатних одиниць та 2 ставок педагогічного навантаження. На виконання вказаного розпорядження та з метою приведення штату ліцею у відповідність до Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів, затверджених наказом Міністерства освіти та науки України від 06 грудня 2010 року №1204, в [PERSON] професійному ліцеї було проведено скорочення чисельності працівників, про що видано наказ №113 від 26.12.2016. Під скорочення у звязку із закінченням навчання кількох груп учнів попали майстри виробничого навчання, в тому числі і позивач [PERSON] Наказом по [PERSON] професійному ліцею від 08 грудня 2016 року № 107 було створено комісію з оптимізації чисельності працівників ліцею на 2017 рік. Наказом від 14 лютого 2017 року №28 внесено зміни до штатного розпису [PERSON] професійного ліцею на 2017 рік та з 01 березня 2017 року виведено зі штатного розпису 7 штатних одиниць посади майстра виробничого навчання, що стверджується також копіями змін до штатного розпису по [PERSON] професійному ліцею, згідно з якими з 01 березня 2017 року виведено сім посад майстра виробничого навчання. З вищенаведеного вбачається, що у відповідача [PERSON] професійного ліцею відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників. Відповідно до ч.1 статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідач дотримався вимог вказаної частини статті. Зокрема, [PERSON] професійним ліцеєм 28 грудня 2016 року за № 8 майстра виробничого навчання [PERSON] було попереджено про можливе майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, що стверджується копією такого письмового попередження з підписом [PERSON] Крім цього, позивачу [PERSON] під особистий підпис було вручено повідомлення про наявні на той час вакантні місця (посади) в [PERSON] професійному ліцеї, що стверджується копією відповідного письмового повідомлення з переліком 10 вакантних посад. Копією протоколу №4 засідання комісії з оптимізації чисельності працівників [PERSON] професійного ліцею від 28.02.2017р. підтверджується, що [PERSON] відмовилася від запропонованих вакантних посад і не заперечила проти звільнення її за скороченням чисельності працівників. Таким чином, посилання позивача в уточненому цивільному позові про те, що одночасно з попередженням про наступне вивільнення їй не запропонували зайняти рівнозначної посади не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Також посилання позивачки про те, що їй не запропонували посаду саме педагога, як підставу для визнання оспорюваного наказу незаконним, суд не бере до уваги, оскільки встановлено, що позивачу повідомлено про всі наявні на той час вакантні місця (посади) в [PERSON] професійному ліцеї. Крім цього, згідно з ч.1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 вказаної статті також визначено перелік осіб, які мають перевагу в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Це, зокрема, сімейним особам при наявності двох і більше утриманців. Питання щодо порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників розглядалося на засіданні комісії з оптимізації чисельності працівників [PERSON] професійного ліцею на 2017 рік. Судом встановлено, що відповідачем враховане переважне право на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, зокрема, наявність відповідної освіти у залишених на роботі [PERSON], яка здобула повну вищу освіту за спеціальністю «Менеджмент організацій. Основи інформатики», що стверджується копією диплому Дрогобицького державного педагогічного університету імені [PERSON] серії ВК №23469984, виданого 01 липня 2003 року, а також [PERSON], яка відповідно до копії додатку до диплома спеціаліста, копії диплому спеціаліста Дрогобицького державного педагогічного університету імені [PERSON] серії МБ НХ003819, виданого 01 липня 2000 року, у 1998 році закінчила повний курс факультету додаткових професій ДДПУ зі спеціальності «Інформатика та інформаційні технології». У позивача [PERSON] відсутня відповідна освіта, оскільки згідно диплому ПТ-1 №001080, виданого Вітебським індустріально-педагогічним технікумом 27.06.1992 року, отримала освіту за спеціальністю «Швейне виробництво», а згідно з копією диплому Державного вищого навчального закладу «Дрогобицький механіко-технологічний коледж» серії ВК №42673635, виданого 01 липня 2000 року, отримала спеціальність «Обслуговування систем управління і автоматики». Крім цього, відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення [PERSON], як жінки яка має дитину віком до трьох років, чи [PERSON], як одинокої матері з дитиною віком до чотирнадцяти років, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у даному випадку не допускається. Крім цього, з довідки голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників [PERSON] професійного ліцею від 15.09.2017 №152 вбачається, що [PERSON] під час роботи в [PERSON] професійному ліцеї була членом профспілкової організації [PERSON] професійного ліцею. Відповідно до\~статті 43 КЗпП України\~розірвання трудового договору з підстав, передбачених\~пунктом 1\~статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Вказаною статтею також встановлено, що виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору (ч.5 ст.43 КЗпП України). З матеріалів справи вбачається, що відповідач дотримався вимог статті 43 КЗпП України та звернувся до первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (позивач [PERSON]Я.), з метою отримання згоди на розірвання трудового договору з підстав, передбачених\~пунктом 1\~статті 40 КЗпП України. Проте, оскільки первинна профспілкова організація вказане звернення відповідача не розглядала та у встановлений законом строк не повідомила відповідача про прийняте рішення, тому відповідно до ч.5 ст.43 КЗпП України вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.За таких умов, відповідач мав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Зокрема, 07 лютого 2017 року директор [PERSON] професійного ліцею звернувся до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації [PERSON] професійного ліцею з поданням про надання згоди на звільнення працівників, в тому числі й позивача [PERSON] З довідки від 25 травня 2017 року № 114 за підписом Голови профкому вбачається, що вищевказане подання директора ліцею, яке надійшло до профспілкового комітету 07.02.2017, на засіданні профкому не розглядалося, відповідь директору ліцею не направлялася. Таким чином, посилання позивача в уточненому цивільному позові про те, що її звільнення відбулося з порушенням ст. 43 КЗпП України, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Суд також не бере до уваги посилання позивача про те, що у порушення Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2016 - 2020 роки та колективного договору позивача звільнено з посади педагогічного працівника під час навчального року, як підставу для визнання оспорюваного наказу незаконним з таких підстав. Положення п.5.3.5 вказаної Галузевої угоди: Міністерство освіти і науки України лише рекомендує органам управління освітою, керівникам закладів та установ освіти і науки здійснювати звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників у зв'язку із скороченням обсягу роботи тільки після закінчення навчального року. Крім цього, групи учнів у [PERSON] професійному ліцеї мають різні строки навчання, тому терміни закінчення їхнього навчання не збігаються із закінченням навчального року. У 2017 році навчальний рік закінчувався 30 червня, проте випуск учнів, у яких майстром виробничого навчання була позивач, здійснено у січні та лютому 2017 року, а оспорюваний наказ про звільнення позивача було винесено 10 квітня 2017 року. Вказану обставину підтвердили у судовому засіданні представники відповідача та не заперечив представник позивача. З урахуванням вищенаведеного вбачається, що відповідач [PERSON] професійний ліцей дотримався норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у [PERSON] професійному ліцеї відбулась зміна штатної структури - скорочення штату працівників, що об'єктивно потягло за собою скорочення чисельності працівників. При звільненні позивачки з роботи відповідачем було дотримано вимог чинного трудового законодавства та процедуру звільнення працівника за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, порядок вивільнення працівників, передбачений статтею 492 КЗпП України та вимоги статті 42 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку зі змінами в організації виробництва і праці. Таким чином, підстав для визнання не чинним та скасування наказу №1-к від 10.04.2017, а також поновлення на роботі позивача судом не встановлено. Враховуючи, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним звільнення, у їх задоволенні також слід відмовити. З урахуванням ст.141 ЦПК України та оскільки Законом України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку про віднесення судових витрат за рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed