Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2015 р. звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд задовольнити його позов та розірвати шлюб між ним, [PERSON], та відповідачем по справі [PERSON], зареєстрований 23.12.2006 р. у відділі реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис №812. В обґрунтування поданого позову [PERSON] зазначає, що з 23.12.2006 р. вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], проте сімейні відносини припинені близько двох років, подружжя спільно не проживає, шлюбні відносини між ними фактично припинилися, сторони не ведуть спільне господарство. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом в якому просить суд поділити спільне майно подружжя у спосіб визначений у зустрічному позові. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилається на те, що під час спільного проживання подружжям було придбане майно: автомобіль марки AUDI Q5 2013 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER]; автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2012 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER]; будинок, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Демяна Бідного, б. 31, придбаний за договором купівлі-продажу від 13.04.2010 р. Як вказує [PERSON] на її утриманні залишається неповнолітня дитина [PERSON] [INFO], а кошти, які батько надає на утримання дитини недостатні для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини, тому просить суд збільшити її частку при поділі майна. 21.08.2015 р. ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова прийнято зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя до спільного розгляду з первісним про розірвання шлюбу. В судове засідання зявився позивач за первісним позовом, відповідач за первісним позовом та представник відповідача за первісним позовом. Позивач за первісним позовом [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд задовольнити позов на тих підставах, які в ньому викладені, заперечував проти збереження шлюбу, оскільки шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, сторони не ведуть спільне господарство, відповідач за первісним позовом йому стала чужою людиною. В судовому засіданні відповідач за первісним проти розірвання шлюбу не заперечувала, зазначила, що неможливо зберегти родину, якщо хоча б один з подружжя цього не бажає, а також підтвердила обставини викладені у первісному позові. Представник відповідача за первісним позовом, підтримавши позицію свого довірителя, не заперечував проти задоволення первісного позову. Відповідача за первісним позовом та його представник підтримали зустрічний позов та просили поділити майно подружжя у визначений у зустрічному позові спосіб. Позивач за первісним позовом, заслухавши доводи відповідача за первісним позовом, підтвердив обставини викладені у зустрічному позові та погодився із визначеним у ньому способом поділу майна, не заперечував проти задоволення зустрічного позову. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи вважає, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню з таких підстав. [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] уклали шлюб 23.12.2006 р., актовий запис за № 812. Після укладання шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON], місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції міста Харкова, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 23.12.2006 р. 1-ВЛ №055178. За змістом положень ч. 1\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4\~ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст.\~104, ч. 3 ст.\~105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Частиною 3\~ст. 109 СК України\~передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст.\~110, ст.\~112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з розясненнями п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2006 року, від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] Спільне життя сторін не склалося, сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства з 2013 р., не мають спільного бюджету, не живуть однією сімєю. Позивач за первісним позовом зазначив, що має особисте життя та фактичні шлюбні відносини з іншою жінкою. Позивач за первісним позовом не бажає зберегти родину, а відповідач підтверджуючи зазначені обставини не заперечує проти розірвання шлюбу. Неповнолітня дитина проживає з матірю та розуміє, що батьки разом не проживають не знаходять спільної мови. Позивач за первісним позовом бере участь у вихованні дитини, надає кошти на її утримання. Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як сторін по справі, так і їх неповнолітньої дитини. Відповідач за первісним позовом при реєстрації шлюбу не змінювала своє прізвище, та після розірвання шлюбу надалі іменується прізвищем [PERSON]. Щодо зустрічного позову суд зазначає, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За час спільного проживання в період вищевказаного шлюбу, подружжям було спільно набуто майно, що складається, з автомобіля марки AUDI Q5 2013 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], який придбано подружжям у 2013 р. та зареєстровано на імя [PERSON]; автомобіля марки TOYOTA CAMRY 2012 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER], який придбано подружжям у 2012 р. та зареєстровано на імя [PERSON]; будинку, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Демяна Бідного, б. 31, придбаного за договором купівлі-продажу від 13.04.2010 р. та зареєстрований на імя [PERSON]. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р. вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, зазначені вище автомобілі та будинок придбано подружжям під час шлюбу, та за спільні кошти подружжя, а отже на них поширюється режим спільної сумісної власності. Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Виходячи з положення ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними і у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 70 СК України визначається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як зазначив відповідач за первісним позовом, до подання зустрічного позову вирішити питання про поділ майна подружжю не вдалося. При прийнятті рішення про поділ майна суд враховує, що подружжя від шлюбу має малолітню дитину [PERSON] [INFO], яка проживає з відповідачем за первісним позовом, а кошти, які позивач за первісним позовом надає на утримання дитини недостатні для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини, що не заперечується позивачем за первісним позовом. Позивач за первинним позовом у судовому засіданні погодився зі способом поділу, запропонованим відповідачем за первинним позовом. За таких умов, суд вважає за можливе відступити від презумпції рівності часток у спільному майні подружжя та збільшити частку майна дружини. Крім того, суд враховує фактичний порядок користування спільним майном подружжя, щодо якого надано пояснення сторонами. Враховуючи, що спірне майно складається з неподільних речей, з метою найбільшого дотримання прав та законних інтересів сторін та неповнолітньої дитини, суд вважає за можливе здійснити поділ спільного сумісного майна у спосіб визначений відповідачем за первинним позовом, а саме: автомобіль марки AUDI Q5 2013 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] виділити у приватну власність відповідача за первинним позовом, автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2012 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER], виділити у приватну власність позивача за первісним позовом, будинок, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Демяна Бідного, б. 31, виділити у приватну власність відповідача за первісним позовом. На підставі ст. ст. 24,\~56,\~60, 69, 70, 104,\~105,\~110,\~112,\~113 СК України, ст. 372 ЦК України

Outcome: approved