Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 30.08.2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який за час використання виданих карток був встановлений на рівні 35 000,00 грн. У зв`язку з порушенням відповідачем обумовленого сторонами строку погашення кредиту та сплати відсотків, станом на 28.10.2020 року утворилась заборгованість в сумі 68 409,27 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 60 000,39 грн., заборгованість за відсотками - 8408,88 грн. Позивач просить стягнути наведену суму заборгованості, відшкодувати судові витрати. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що дійсно, ним отримувались банківські картки, однак не для мети кредитування. Позивачем не надано належних доказів, які підтверджують досягнення згоди між сторонами з приводу умов кредитування, відомості, згідно яких через отримані особою банківські картки здійснювалось запозичення кредитних коштів, на думку сторони, відсутні. В судовому засіданні відповідач, представник відповідача підтримали викладені у відзиві заперечення. Відповідач додав, що під час навчання для отримання стипендії ним отримувались банківські картки, які використовувались для відповідного спеціального зарахування. Крім того, на такі картки здійснювався переказ грошових коштів з інших рахунків, належних, зокрема, батькам відповідача, а також роботодавцю - після навчання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви вказав на можливість розгляду справи у його відсутності. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із наданням банківських послуг. Так, на ім`я відповідача здійснювалась видача банківських краток з метою використання як платіжного інструменту. Вказані обставини визнаються учасниками. Положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України визанчено, що за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч.1 ст. 634 ЦК України, на яку посилається позивач в обгрунтування позовних вимог, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У своїй постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, згідно якого положення правил ч.1 ст. 634 ЦК України до кредитних правовідносин застосуватись не можуть за умови, коли відсутнє підтвердження конкретних запропонованих позичальнику умови та правил банківських послуг. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши в судовому засіданні виписку по особовому рахунку [PERSON] , суд з`ясував підтвердження нарахування кредитних коштів в сумі 2000,00 грн. лише 23.08.2011 року. Відомості про нарахування кредитних коштів в інші періоди, внаслідок чого відбулось збільшення кредитного ліміту до 35 000,00 грн., відсутні. Зазначені позивачем обставини про існування заборгованості по тілу кредиту в сумі 60 000,00 грн. не узгоджуються з наведеними доказами, крім того, не відповідають за фактичними розміром тому ліміту, який визнаний самим Банком. Суд звертає увагу, що виписка по рахунку відтворює зарахування грошових коштів на рахунок, відкритий на ім`я відповідача, з інших рахунків, що у свою чергу, позбавляє можливості здійснити вірне виокремлення між сумою заборгованості за отриманими коштами як банківським ресурсом та іншими, не пов`язаними з таким джерелом походження. Є необхідним додати, що виписка по рахунку не відповідає за змістом наданому стороною позивача розрахунком та не відтворює проведені операції по такому рахунку в повному обсязі. Так, зокрема, 30.08.2017 року на рахунок відповідача надійшли грошові кошти в сумі 3768,25 грн. Розрахунок заборгованості, при цьому, виконаний банком, не відтворює відомості про зарахування таких коштів. Вказаний приклад вказано судом на підтвердження загального висновку про неможливість прийняття таких доказів, як розрахунок заборгованості, виписка по рахунку, в підтвердження заявлених позивачем вимог у відповідному розмірі. Аналізуючи запропонований позивачем доказ - виписку по рахунку, суд вбачає можливість фактичного перетворення особистих коштів особи на її кредитні, збільшення за рахунок цього кредитного ліміту. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем як стороною цивільного процесу, на яку покладаються відповідні обов`язки, не підтверджено існування заборгованості, в тому числі в обумовленому розмірі, шляхом надання чітких та зрозумілих доказів в їх взаємному узгодженні між собою. Слід зазначити, що споживач є вразливою стороною договірних відносин, саме тому законодавець визначився з посиленим захистом споживачів і закріпив це у відповідних нормах Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції. чинній на час виникнення правовідносин, перед укладення договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови. За таких обставин, коли відповідачем могли отримавуватись кошти в розмірах, що перевищують його особисті надходження, право сторони позивача може бути захищено шляхом пред`явлення позову про стягнення безпідставно набутого. Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє у задоволені позову.

Outcome: dismissed