Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], звернулась в суд з позовом до [PERSON], в якому просить вселити її та її неповнолітніх дітей до житлового будинку по вул.Комсомольська, 10 в с.Словечне Овруцького району Житомирської області, мотивуючи тим, що цей будинок на праві спільної часткової власності належить сторонам, зокрема позивачу та її шістьом неповнолітнім дітям належить 1/3 частини будинку, а відповідачу 2/3 частин будинку на підставі рішень Овруцького районного суду Житомирської області; проте відповідач перешкоджає позивачу та її дітям у здійсненні їх права власності на належну їм частину будинку, не впускає в будинок; відтак, просить на підставі ст.64 ЖК України позов задоволити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити. В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши та дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Сторони є співвласниками спірного домоволодіння по вул.Комсомольська, 10 в с.Словечне Овруцького району Житомирської області. Право власності за сторонами встановлено рішеннями Овруцького районного суду Житомирської області від 12.05.2014 року та від 28.05.2014 року у справі № 286/1396/15-ц, яке набрало законної сили, згідно з якими позивачу [PERSON] і її неповнолітнім дітям [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], належить по 1/7 частині кожному від 1/3 частини вказаного домоволодіння; відповідачу [PERSON] 2/3 частин домоволодіння. Право власності позивача ї її дітей на вище вказані частини домоволодіння підтверджується також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 24018741 від 09.07.2014 року. Доказів того, що вказане домоволодіння було розподілено в натурі між співвласниками, сторонами у справі, матеріали справи не містять та сторонами не надано. Позивач стверджує, що відповідач перешкоджає їй та її дітям користуватись належною їм власністю та проживати у спірному будинку, а тому вони змушені проживати в іншому місці. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Стаття 155 ЖК України встановлює гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру). Зокрема цією статтею кодексу передбачено, що жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. З наведених норм випливає, що сам факт перебування житлового будинку у приватній власності осіб передбачає право цих осіб кориcтуватись ним для свого проживання та проживання членів їх сімей (тобто заселитись), є самодостатнім і не потребує додаткового встановлення підстав для вселення власників у належні їм житлові приміщення (зокрема шляхом винесення судового рішення про вселення), на відміну від житлових приміщень в будинках державного або громадського житлового фонду, єдиною підставою для вселення у які є ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів (ст.58 ЖК України). Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні сторонами визнано обставину того, що у спірному житловому будинку на даний час ніхто не проживає. Позивач стверджує, що відповідач закрила будинок на ключ і не впускає позивача та її дітей у нього жити. Відповідач та її представник пояснили, що відповідач не хоче щоби позивач з дітьми користувались належними їй на праві власності 2/3 частинами житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, оскільки домоволодіння ще не розподілено між співвласниками в натурі. Підстави виселення передбачені ст.ст.116, 157 ЖК України. Позивач з позовною вимогою про усунення перешкод у здійсненні нею та її дітьми, як співвласниками, права користування своїм майном шляхом виселення відповідача із належних їй та її дітям частин будинку з господарськими будівлями та спорудами, до суду не звертались. Крім того, вказане домоволодіння не було розподілено між співвласниками в натурі у встановленому законом порядку. Відтак, вимога позивача про вселення її з дітьми в будинок по вул.Комсомольська, 10 в с.Словечне Овруцького району Житомирської області, лише 1/3 частин якого належить їм на праві власності, є неналежним способом захисту порушених прав власників, а тому не підлягає задоволенню. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Тому

Outcome: dismissed