Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] «МТМ» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води). В позові зазначає, що 28.10.2010р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, за заявою [PERSON] «МТМ», було видано судовий наказ № 2-н-718\\10 про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. 17.06.2014р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ( справа № 336\\4293\\14-ц,пр.. № 2-с\\336\\23\\2014) зазначений судовий наказ скасовано. Підставою для скасування судового наказу стало те, що відповідач [PERSON] з 18.07.2000р. змінила місце проживання та знялась з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Але вона є власником квартири [ADDRESS]. За вказаною адресою з 07.12.1999р. зареєстрований і інший відповідач - [PERSON] Позивачем у період з січня 2009р. по вересень 2010р. надавались послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) у приміщення, розташоване за адресою : [ADDRESS] на загальну суму 2348,73 грн. Відповідачі оплату за надані послуги не здійснили. Просить стягнути з відповідачів борг у сумі 2348,73 грн. та судові вітрити. У ході слухання справи позивач надав уточнюючу позовну заяву (а.с.71), відповідно якої право вимоги про стягнення заборгованості поклав на [PERSON] 20 серпня 2015 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя по справі було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі (а.с.88). 03 лютого 2017р. Шевченківський районний суд м. Запоріжжя, розглянувши заяву відповідача, виніс Ухвалу про скасування заочного рішення та призначив розгляд справи в загальному порядку( а.с. 134-135). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в первісному позові, надав письмові додаткові пояснення (а.с.152-154), просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] з 18.07.2000р. за адресою : [ADDRESS] не мешкає, змінила реєстрацію свого місця проживання та переїхала за адресою : Запорізька область, Запорізькій район, с. Новоолександрівка, вул. Леніна,1 «В». Заявив про застосування строків позовної давності. Зазначив також, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336\\4351\\14-ц пр. № 2\\336\\2149\\2014 договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.06.1992р. № 2-770, визнано недійсним. Відповідач в спірній квартирі в не проживав з 2000р., послугами позивача не користувався, не є власником зазначеної квартири, а тому не повинна сплачувати заборгованість. В позові просить відмовити в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо та електропостачанням, опаленням. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. До житлово-комунальних послуг законодавство відносить комунальні послуги: централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (ст.13 цього Закону). Частиною 3 ст.31 Закону визначено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). За нормами ст.32 Закону розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно ст.ст. 19, 25 ЗУ «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Такий обов'язок несе споживач теплової енергії також за вимогами п. 5 ч. 3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якого споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Рішенням Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя з 01.01.2009р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності, з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води визначено [PERSON] «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж [PERSON]. Отже, квартира 45 знаходиться в багатоквартирному будинку №24 по вулиці Мікояна м. Запоріжжя, який підключений до мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання, що сторонами в судовому засіданні не спростовувалось. Відповідно до матеріалів справи, у відповідача право власності на зазначену квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 22.06.1992р. №2-770 ( а.с.8,66). Рішенням Шевченківського районного суду від 18.06.2014р. по справі № 336\\4351\\14-ц, пр. № 2\\336\\2149\\2014 вищезазначений правочин договір купівлі-продажу № 2-770 від 22.06.1992р. визнано недійсним( а.с.129-130). Рішення набрало чинності 02.07.2014р. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно п.2 ч.1. ст.216 «У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.» Згідно із довідками єдиної абонентської служби Центру обслуговування абонентів ЗМР від 12.04.2012р.,23.07.2014р.,03.07.2015р. (а.с.155-157), у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] з 02.11.1983р. по 18.07.2000р., [PERSON], її син, - з 07.12.1999р. по 08.08.2014р. Отже в період виникнення заборгованості за наданні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) з 01.01.2009р. по 01.09.2010р. в квартирі проживав один мешканець [PERSON], відповідач [PERSON] в зазначеній квартирі не мешкала, послугами позивача не користувалась. В силу вимог ст. ст. 67,68 ЖК України, наймачі зобов'язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інше) за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно із ст. 64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вказані особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. У зазначений, в позовній заяві, період в квартирі мешкав та користувався послугами з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води), [PERSON] - син відповідача по справі. Позивачем надано до матеріалів справи копію витягу з особового рахунку за спірний період, де зазначено що розрахунок вартості послуг зроблено на одну особу. Згідно із випискою з особового рахунку №32608025 відкритого на вищевказану квартиру, за період 01.01.2009р. по 01.09.2010р., нараховано плату за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 2929,93грн., сплачено відповідачем за цей період 581,20грн. Заборгованість за спірний період становить 2348,73грн. (а.с.6-7). Позивач, у ході слухання справи, надав клопотання, яким уточнив свої позовні вимоги, а саме: позовні вимоги щодо стягнення заборгованості просив стягнути з відповідача [PERSON], вимог до [PERSON] не предявляв. Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, наданих доказів відповідач [PERSON] в зазначений позивачем період в квартирі [ADDRESS] не мешкала, послугами позивача не користувалась, а тому вимоги до відповідача про сплату заборгованості суд вважає необґрунтованими. До особи, яка фактично мешкала в зазначений квартирі та отримувала послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, і мала обовязок сплачувати за наданні послуги, позов не заявлено. Заперечення відповідача щодо обовязку оплати через відсутність письмового договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг, яким би узгоджувалась оплата судом не приймається, в звязку з тим, що вважає, що поведінка сторін в цей період свідчила про те, що даний договір фактично мав місце, позивач надавав житлово-комунальні послуги, тобто вчиняв певні дії з централізованого опалення та постачання гарячої води, які мешканцями споживались. Тому, враховуючи норми ст.11 ЦК України, мешканці в силу фактично існуючого договору зобовязані проводити оплату за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, яке, крім того, випливає не тільки з договору, а й з вимог закону. Діючими законодавчими актами в сфері надання житлово-комунальних послуг, які вказані вище, передбачено надання цих послуг на підставі відповідного письмового договору. Але відповідно до ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Так, ні ЦК України, ні ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ні ЗУ «Про теплопостачання», ні Правилами не передбачені випадки, коли недодержання письмової форми договору про надання послуг з теплопостачання має наслідком його недійсність, а тому відсутність письмового договору про надання послуг з теплопостачання та постачання гарячої води не свідчить про відсутність певних договірних відносин і не звільняє відповідачів від оплати за фактично надані послуги. Також слід зазначити, що пропуску позивачем строку позовної давності, про що заявлено представником відповідача, не має місця в даній справі, оскільки встановлено, що 28 жовтня 2010 року за заявою позивача Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ № 2-н-718\\10 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за надані послуги з січня 2009р. по вересень 2010р. у розмірі 2348,73 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2014р. судовий наказ про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості було скасовано (а.с. 4). Статтями 525,526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до ст..256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною другою ст.264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3ст.264 ЦК України). Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст..96 цього Кодексу. Ураховуючи те, що судовий захист права позивача на стягнення заборгованості може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання [PERSON] «МТМ» заяв про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Вказані обставини дають підстави для висновку про переривання строку позовної давності, а тому цей строк не сплив на час пред'явлення позову. гідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи зясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed