Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2018 року звернувся до суду із позовом до Шевченківськї районної у м. Полтаві ради про встановлення права власності на рухоме майно, що випливає з договору зберігання, в якому просив уточнивши свої вимоги визнати за ним право власності на автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 483 сірого кольору, 2005 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] згідно набувної давності з 03 січня 2014 . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 01 вересня 2005 року уклав договір зберігання автомобіля Шевролет Лачетті 2005 року реєстраційний номер [NUMBER] , в ГБК «Сєвєр - 4» що розташований в Тернівському районі м. Кривовго Рогу з [PERSON] . Відповідно до договору [PERSON] , повинен був зберігати дане авто до 1 січня 2006 року. 01 січня 2006 року [PERSON] автомобіль не забрав. З 2 січня 2006 року по 2 січня 2009 року сплинули строки позовної давності щодо договору зберігання. З 3 січня 2009 року по 3 січня 2014 року сплинули строки набувальної давності - 5 років після спливу строків позовної давності за договором зберігання. На протязі з 2009 року по 2014 рік позивач відкрито та вільно користувався автомобілем яким добросовісно заволодів та на протязі всього періоду часу та до теперішнього часу - позивач власними силами розшукував [PERSON] . При цьому до теперішнього часу позивач користується даним майном та активно його використовує. Маючи намір звернутися до суду про встановлення права власності, що випливає з набувальної давності та укладеного договору - позивач звернувся до Тернівського районного суду, при цьому позивачеві стало відомо, що [PERSON] [INFO] , помер, про що є актовий запис № 379 від 08.02.2011 року. Позивач вважає, що даний автомобіль належить йому згідно набувальної давності з 3 січня 2014 року Ухвалою судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2018 справу передано за підсудністю до Октябрського районного суду м. Полтави. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 22.11.2018 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою судді від 18.03.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву згідно вимог якого вказували, що є неналежними відповідачами. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, в яких позов підтримав та просив задовольнити повністю. Суд вирішив, враховуючи положення ст.223 ЦПК України, розглянути справу у відсутність зазначених учасників справи, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Так, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що він, на його думку, добросовісно заволодів автомобілем який належав [PERSON] , який після закінчення строку договору зберігання не пред`явив вимоги про його повернення, а з урахуванням того, що з часу закінчення договору сплинуло більше ніж 5 років, позивач вважає, що автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 483 сірого кольору, 2005 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , він набув на праві набувальної власності. Крім того вказував, що [PERSON] помер [INFO] . Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК). Аналіз змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на річ (майно) за набувальною давністю можливі за умови доведеності належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами сукупності всіх трьох елементів: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння ним та безперервності володіння протягом встановленого Кодексом строку. Відсутність (недоведеність) одного із названих елементів виключає визнання права власності за набувальною давністю. З матеріалів справи, зокрема з позову, де [PERSON] вказав на укладення договору з [PERSON] про зберігання автомобіля, за яким він просить визнати право власності за набувальною давністю, вбачається, що позивач знав, що даний автомобіль належить [PERSON] . Оскільки користуючись автомобілем, який не є його власністю, позивач був обізнаний про власника, його володіння спірним майном не можна вважати добросовісним. Та обставина, що він постійно ним користується не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю. Тому в даному випадку не можна вважати володіння рухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним, оскільки він точно знав, що володіє автомобілем у якого є власник. Враховуючи викладене суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль за набувальною давністю, визначені ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає. Крім того суд зауважує, що оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною даністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна, суд вважає, що визначивши відповідальною особою у спірних правовідносинах Шевченківську районну у м. Полтаві раду, яка не була і не є власником спірного майна, позивач пред`явив позов до неналежного відповідача. Крім того, як встановлено судом власник автомобіля помер, а отже його спадкоємці, мають право у будь-який час звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а у разі відмови, до суду із заявами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, позивач не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України, так як йому достеменно було відомо про особу-власника автомобіля, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю. Відповідно достатті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та, враховуючи, що позивач є інвалідом другої групи та звільнений від сплати судового збору, покладає судові витрати на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed