Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали і просять суд визнати недійсним договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 12 вересня 2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] Також просять визнати, за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 09 липня 2001 року її колишнім чоловіком [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS]. З 08 серпня 2001 року вона разом із сином [PERSON] проживала у вказаній квартирі, а 01 липня 2002 року спірна квартира була подарована [PERSON] її сину [PERSON] В травні 2014 року, отримавши постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа 5691740613-ц виданого Рівненським міським судом про усунення [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення її квартири, їй стало відомо, що 12 вересня 2013 року її син, [PERSON] уклав договір купівлі- продажу квартири, за яким новим власником став [PERSON] Вважає, що договір купівлі- продажу носить фіктивний характер і був укладений лише для вигляду, з метою виселення її з квартири, оскільки син ніколи не казав, про намір продати квартиру, іншого житла у неї немає, нового житла син так і не придбав, а також вважає, що ціна за якою було вчинено продаж значно занижена. Крім того, зазначає, що [PERSON] взагалі ніколи не бачила Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] під час судового засідання 09.10.2014 року позов не визнав і просить суд в позові відмовити за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. Зазначив, що договір купівлі- продажу його довірителем було вчинено з дотриманням вимог встановлених законом, нотаріально посвідчено, квартира була передана у власність [PERSON], що підтверджується державною реєстрацією, а також за спірну квартиру його довірителем було сплачено відповідні кошти, які зазначені у договорі купівлі- продажу від 12.09.2013 року. На заперечення позовних вимог посилається на те, що позивачем не надано доказів того, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі- продажу є фіктивним та був укладений з метою виселити [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що він був одноосібним власником квартири [ADDRESS]. Як власник квартири він має право на розпорядження своїм майном на власний розсуд. А тому 12 вересня 2013 року ним укладено договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] Даний договір було посвідченого у встановленому законом порядку та відбулась передача майна, оскільки новий власник оформив право власності. Також зазначив, що між ним та [PERSON] відбувся розрахунок за майно повному обсязі. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Судом встановлено, що 01 липня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2028 За цим договором [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]( а.с. 8) В судовому засіданні встановлено, і дані обставини сторонами не оспорені, що власником квартири [ADDRESS] був [PERSON] Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом також встановлено, що [PERSON], як власник квартири [ADDRESS] 12 вересня 2013 року уклав договір купівлі продажу спірної квартири з [PERSON] Вказаний договір купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1416. За цим договором [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Розрахунок між покупцем та продавцем відбувся у повному обсязі, про що свідчить п. 10 вказаного договору ( а.с. 34-35) Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію прав та їх обтяжень квартира [ADDRESS] була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] ( а.с.33) Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, [PERSON] набув права власності на нерухоме майно, квартиру [ADDRESS]. Не заслуговують на увагу суду, доводи представника позивача, що не відбулась передача майна, з огляду на те, що право власноті на вказане майно зареєстровано за [PERSON] Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо недійсності договору дарування, посилається на те, що вказаний договір є фіктивним. Відповідно до вимог ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі- продажу одна сторона ( продавець) передає або зобов»язується передати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, для визнання договору купівлі- продажу фіктивним необхідно встановити, що продавець, укладаючи правочин, не передав а покупець не прийняв майно або не було сплачено грошову суму за товар. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь- яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь- яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Судом встановлено, що сторонами оспорюваного договору були дотримані вимоги норм чинного законодавства, а саме було здійснено державну реєстрацію договору, також проведено розрахунок за предмет продажу та відбулась передача квартири у власність покупця, а відтак даний договір не може бути кваліфікований як фіктивний. Суд визнає, що позивачем належними та достатніми доказами не доведені обставини, які б свідчили про фіктивність укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі- продажу, а тому відсутні і підстави для визнання цього договору недійсним. Наведені позивачем обставини, які не підтверджуються належними доказами, є лише припущеннями. Жодних доказів того, що майно, яке є предметом договору купівлі- продажу, не перейшло у власність [PERSON], позивачем суду не надано. Навпаки, як слідує з матеріалів справи, після укладення договору купівлі- продажу власником майна, яке належало [PERSON] стала інша особа - [PERSON] Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору суд також враховує, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19 червня 2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, яке набрало законної сили,а тому в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені вказаним рішенням не підлягають доказуванню, встановлено, що [PERSON] порушує право власності [PERSON] та створює перешкоди у користуванні даною квартирою. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 156 ЖК України встановлено, що члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] не є членом його сім»ї, а відтак не має права на користування спірною квартирою. Враховуючи, що вимоги про визнання недійсним договору купівлі- продажу є необґрунтованими та безпідставними, та те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], суд, приходить до висновку, що вимоги про визнання за [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] є також необґрунтованими та безпідставними. На підставі ст.203, ст.215, ст.234, ст.655 ЦК Укpаїни,

Outcome: dismissed