Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] управління ДФС у Чернівецькій області звернулось до суду з позовом, де третьою особою на стороні відповідачів виступає [PERSON] у справах дітей Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням та зобовязання вчинити певні дії до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказує, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24.11.2009 року №841/22 житло за адресою: вулиця Бульвар Героїв Крут (колишня вулиця Бульвар Героїв Сталінграду), 2/25 м. Чернівці, було закріплено як службове за Державною податковою адміністрацією Чернівецької області та видано ордер від 17.06.2009 року №76 серії МВК на право зайняття цього приміщення [PERSON] як такому, що працював на посаді начальника управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом Державної податкової адміністрації в Чернівецькій області. Зазначає, що в 2013 році [PERSON] звернувся до Міністерства доходів і зборів України з проханням дозволити йому приватизувати вказану квартиру, однак листом №12464/7/99-99-0305-02-147 від 29.05.2014 року йому було відмовлено. На лист Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 05.03.2015 року №1199/8/24-13-03-02 щодо подальшого використання службової квартири [PERSON], ДФС України було вказано, що зазначене службове житло повинно використовуватись ГУ ДФС у Чернівецькій області у відповідності до вимог Положення про порядок використання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37. Позивач стверджує, що ДФС України прийнято рішення про збереження за вказаною квартирою статусу службової. Вказує, що в червні 2012 року наказом ДПС України №1208-О від 12.06.2012 року [PERSON] був звільнений з органів ДПС за згодою сторін, однак квартиру, яка є предметом спору, він не звільнив до даного часу. Зазначає, що за свідченням сусідів, мешканців квартири №24 [PERSON], №24 [PERSON] та №28 [PERSON] в спірній квартирі [PERSON] не проживає. Позивач стверджує, що розпорядженням голови Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області №60/2014-р/к від 17.07.2014 року «Про призначення [PERSON]В.» 17.07.2014 року відповідач [PERSON] був призначений на посаду заступника голови Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області. Дружина [PERSON] відповідачка [PERSON] працювала в Департаменті соціального захисту населення Камянець-Подільської ради. Позивач вказує, що згідно відомостей з останньої декларації про майно, доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру [PERSON], сімї [PERSON] належать квартири площею 76,8 кв.м. та 17,6 кв.м. в м. Камянець-Подільський, садовий будинок площею 100,2 кв.м. в с. Китайгород Камянець-Подільського району, гараж площею 17,0 кв.м. в м. Камянець-Подільський, нежитлова будівля площею 93,75 кв.м. в м. Камянець-Подільський. Зазначає, що вказаний факт свідчить про те, що особа повністю забезпечена житловим масивом та не потребує поліпшення житлових умов, а також свідчить про те, що, працюючи у віддаленому місті від м. Чернівці, особа має змогу проживати набагато ближче до свого місця роботи ніж від місця знаходження службового житла, а саме: м. Чернівці. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] добровільно не звільняючи службове приміщення, перешкоджає ГУ ДФС у Чернівецькій області у наданні даного приміщення особам, які на даний час його потребують та стоять на черзі для покращення житлових умов (особи інваліди, особи учасники АТО та інші). [PERSON] того, попередженням ГУ ДФС у Чернівецькій області від 06.05.2015 року №638/10/24-13-10-03 було доведено до відома [PERSON], що у відповідності до вимог ст.124 ЖК Української РСР він, як тимчасовий наймач, та члени його сімї втратили право на користування службовою квартирою за адресою: вулиця Бульвар Героїв Крут (колишня вулиця Бульвар Героїв Сталінграду), 2/25 м. Чернівці та зобовязано звільнити її згідно акта прийому-передачі до 22.05.2015 року, однак 29.05.2015 року надійшов лист від відповідача [PERSON], в якому зазначалось, що він відмовляється звільнити дане службове житло без надання йому іншого житла. Зазначає, що на даний час відповідачем [PERSON] не виконано свого зобовязання звільнити службову квартиру. Постановою ради Міністрів Української РСР №37 від 04.02.1988 року «Про службові жилі приміщення» чітко передбачено перелік працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення. [PERSON] того, пунктом 15 вказаної постанови встановлено, що службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям на час виконання ними обовязків, які потребують проживання в такому приміщенні. Статтею 125 ЖК Української РСР визначено перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, однак відповідачі до жодної із зазначених в ч.2 ст.125 ЖК Української РСР категорій громадян не відносяться. На основі викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані за адресою: [INFO] (колишня вулиця Бульвар Героїв Сталінграду), 2/25 м. Чернівці такими, що втратили право користування даним службовим житловим приміщенням та зобовязати [PERSON] здати ключі від службового жилого приміщення за адресою: вулиця Бульвар Героїв Крут (колишня вулиця Бульвар Героїв Сталінграду), 2/25 м. Чернівці до ГУ ДФС у Чернівецькій області. Ухвалою судді від 19 лютого 2018 року\~ провадження у справі за позовом Головного управління ДФС у Чернівецькій області до [PERSON], [PERSON], [PERSON], де третьою особою на стороні відповідачів виступає [PERSON] у справах дітей Виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням та зобовязання вчинити певні дії відкрито. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги. Доповнили, що відповідач [PERSON] не перебуває з ГУ ДФС у Чернівецькій області в трудових відносинах. Спірне житло є службовим. Відповідач [PERSON] є інвалідом другої групи загального захворювання та не підпадає під перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, передбачених ст.125 ЖК Української РСР, оскільки там зазначені лише інваліди праці І та ІІ груп. Відповідачу [PERSON] 17.06.2009 року видано ордер. Квартира [ADDRESS] (колишня вулиця Бульвар Героїв Сталінграду) в м. Чернівці перебуває на балансі як службове житло. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Доповнив, що він проживає в [INFO] (колишня вулиця Бульвар Героїв Сталінграду) м. Чернівці. Він на даний час не працює. В 2009 році він працював в ДПА в Чернівецькій області та йому видано ордер на житлове приміщення. Претензій по службовому житлу до нього ніхто не предявляв. Зазначив, що він звертався до Міністерства доходів і зборів України з проханням дозволити йому приватизувати спірну квартиру, однак йому було відмовлено, оскільки він не пропрацював 10 років. В 2012 році він звільнився з ДПС у Чернівецькій області. В період з 2014 року по 2015 рік він пропрацював 11 місяців в Хмельницькій області. Вказав, що на початку 2015 року до нього в спірну квартиру зайшли два працівника ГУ ДФС у Чернівецькій області та зафіксували факт його проживання, однак в судовому засіданні в 2016 році він дізнався, що акт склали навпаки про те, що нібито він не проживає в спірній квартирі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.03.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11.05.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2017 року, в задоволенні позову ГУ ДФС у Чернівецькій області до нього, [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідачів [PERSON] у справах дітей про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням відмовлено. Відповідач зазначив, що в 2015 році ГУ ДФС у Чернівецькій області переоформило на себе договір про надання послуг з централізованого опалення, однак він знов переуклав цей договір на себе. Він сплачує комунальні послуги. Його син відповідач [PERSON], якому 14 років, вчиться в м. Чернівці на курсах та один раз на тиждень протягом 2017 року він буває в м. Чернівці у спірній квартирі. Осіб, які підписали акт, про те, що нібито він не проживає в спірній квартирі, він не знає. Він з 2014 року по червень 2015 року працював заступником голови Дунаєвецького району Хмельницької області. Також він інколи виїжджає за кордон. Більшість його друзів перебувають в м. Чернівці. З 2007 року він мав житло в м. Камянець-Подільський (квартиру в кредит), однак про вказану квартиру на роботі було відомо. Його дружина відповідачка [PERSON] працює в м. Камянець-Подільський. Ствердив, що він 3-4 рази в місяць буває в спірній квартирі в м. Чернівці. Його син навчається і проживає в м. Камянець-Подільський, однак на вихідних постійно в м. Чернівці. Він в 2007 році отримав ІІІ групу інвалідності, яка продовжувалась, а потім йому надали ІІ групу інвалідності, він вказану довідку не оскаржував. Він з 2014 року являється інвалідом ІІ групи загального захворювання. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву та в додаткових поясненнях. Доповнила, що дійсно в 2009 році квартирі [ADDRESS] (колишня вулиця Бульвар Героїв Сталінграду) м. Чернівці присвоєно статус службової, вони вказаний факт не заперечують. Відповідачі в спірній квартирі проживають не постійно, оскільки працюють в м. Камянець-Подільський. Однак, вони приїжджають в квартиру на вихідні, також в спірну квартиру приходять їх друзі. Відповідач [PERSON] уклав договір з МКП «Чернівцітеплокомуненерго» та сплачує комунальні послуги. Вказала, що відсутні підстави для застосування ст.ст.124, 125 ЖК Української РСР, оскільки позивач не просить виселити відповідачів. Зазначила, що місце роботи в іншій області не є підставою для задоволення позову. Відповідач звільнився в 2012 році і три роки до 2015 року його ніхто не виселяв. На підставі ст.118 ЖК Української РСР відповідач [PERSON] залишився проживати в спірній квартирі. Ствердила, що хоча в наданих суду проїзних документах до м. Чернівці не видно прізвища, однак вони належать відповідачу [PERSON] і він на їх підставі їхав до м. Чернівці. Відповідач [PERSON] являється інвалідом ІІ групи загального захворювання. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні при прийнятті рішення просила врахувати інтереси дитини та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Доповнила, що у вихідні дні вони не можуть вийти на місце і перевірити факт проживання відповідачів в спірній квартирі, оскільки в них це теж вихідні дні. [PERSON] того, вказала, що в них відсутні докази, чи є у дитини інше житло. А тому, у [PERSON] немає однозначної позиції по даному позову. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, представника відповідачів, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали позову, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 27.02.2009 року по 12.06.2012 року працював в ДПА в Чернівецькій області, що підтверджується інформацією щодо періоду перебування в трудових відносинах [PERSON] з податковими органами Чернівецької області (а.с.183). Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24.11.2009 року №841/22 (а.с.186-187) вирішено закріпити як службове житло за Державною податковою адміністрацією в [ADDRESS] з однієї кімнати житловою площею 12,80 кв.м. по бульварі [PERSON] (на даний час бульвар [PERSON]), 2 м. Чернівці та видати ордер [PERSON], одинокому, згідно з спільним рішенням адміністрації та профкому ДПА в Чернівецькій області від 04.08.2009 року. Квартира відомча. 17.12.2009 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради відповідачу [PERSON], який працював на посаді начальника управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом Державної податкової адміністрації в Чернівецькій області, видано ордер на житлове приміщення №76 серії МВК на право зайняття жилого приміщення житловою площею 12,80 кв.м., яке складається з однієї кімнати, за адресою: бульвар [PERSON] (на даний час бульвар [PERSON])[ADDRESS] м. Чернівці (а.с.182). Як вбачається зі службової записки 50/вн/24-13-05-12 від 08.06.2018 року (а.с.185) відділ фінансування, бухгалтерського обліку та звітності повідомляє, що службова квартира, яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вулиця Бульвар Героїв Крут (колишня вулиця Бульвар Героїв Сталінграду)[ADDRESS] обліковується на балансі ГУ ДФС у Чернівецькій області. В 2013 році відповідач [PERSON] звертався до Міністерства доходів і зборів України з проханням дозволити йому приватизувати вказану квартиру, однак листом №12464/7/99-99-0305-02-147 від 29.05.2014 року йому було відмовлено та зазначено, що відповідно до пунктів 6, 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37 зі змінами, прийнято рішення щодо доцільності збереження за цією квартирою статусу службової (а.с.10). Відповідно до листа Державної фіскальної служби України 8177/7/99-99-03-03-02-17 від 11.03.2015 року про використання службового житла (а.с.9) зазначено, що службове житло повинно використовуватись ГУ ДФС у Чернівецькій області у відповідності до вимог Положення про порядок використання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37. Також у вказаному листі повідомлено, що згідно з пунктом 34 Положення працівники, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №109597290 від 29.12.2017 року (а.с.8) власником квартири [ADDRESS] (колишня вулиця бульвар [PERSON]) м. Чернівці є [PERSON] управління ДФС у Чернівецькій області. Наказом Державної податкової служби України №1208-о від 11.06.2012 року «Про звільнення [PERSON]В.» (а.с.56) відповідача [PERSON] 12.06.2012 року звільнено з посади першого заступника голови державної податкової служби у Чернівецькій області за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Як встановлено в судовому засіданні, 17.07.2014 року відповідач [PERSON] був призначений на посаду заступника голови Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області, дружина [PERSON] відповідачка [PERSON] працювала в Департаменті соціального захисту населення Камянець-Подільської ради. Той факт, що його дружина [PERSON] і на даний час працює в м. Камянець-Подільському підтвердив в судовому засіданні сам [PERSON] Відповідно до копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.47-55) сімї [PERSON] належать квартири площею 76,8 кв.м. та 17,6 кв.м. в м. Камянець-Подільський Хмельницької області, садовий будинок площею 100,2 кв.м. в с. Китайгород Камянець-Подільського району Хмельницької області, гараж площею 17,0 кв.м. в м. Камянець-Подільський Хмельницької області, нежитлова будівля площею 93,75 кв.м. в м. Камянець-Подільський Хмельницької області. Таким чином, суд вважає, що сімя відповідачів забезпечена житловим масивом та не потребує поліпшення житлових умов, а також, як встановлено в судовому засіданні з пояснень відповідача [PERSON] та його представника, його сімя постійно проживає в м. Камянець-Подільський. Як вбачається з актів обстеження за адресою: м. Чернівці, бульвар Героїв Крут, 2/25 від 26.02.2015 року, від 14.04.2015 року, від 16.03.2015 року, від 28.09.2015 року, від 26.11.2015 року, від 07.12.2015 року, від 16.12.2015 року та від 20.01.2016 року (а.с.11-18), проведено обстеження квартири, в ході якого встановлено, що в спірній квартирі відсутні відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.03.2016 року (а.с.39-40), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11.05.2016 року (а.с.34-38) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2017 року (а.с.32-33), в задоволенні позову ГУ ДФС у Чернівецькій області до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідачів [PERSON] у справах дітей про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням відмовлено, оскільки позивач звернувся з позовом до суду передчасно, так як визначений законодавством строк, а саме: 6 місяців, тобто термін, який дає право наймачу бути відсутнім в спірній житловій квартирі без поважних причин на момент звернення позивача до суду не збіг. Судом встановлено, що відповідачі не виконали свого зобовязання звільнити службову квартиру. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Частиною 1 ст.118 ЖК Української РСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у звязку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння\~(possessio)\~житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Відповідно до ст.389 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.\~ Статтею 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Навіть, якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення. Негаторний позов може бути предявлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Згідно зі статтею 8 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла\~передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того,\~чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові №14-181цс18 від 04.07.2018 року. Пунктом 3.4 наказу Міністерства доходів і зборів України від 02.08.2013 року №318 «Про затвердження Положення про порядок забезпечення жилими приміщеннями працівників Міністерства доходів і зборів України та його територіальних органів» передбачено, що службові жилі приміщення надаються працівникам відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37. Постановою ради Міністрів Української РСР №37 від 04.02.1988 року «Про службові жилі приміщення» зі змінами і доповненнями передбачено перелік працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення. [PERSON] того, пунктом 15 вказаної постанови встановлено, що службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям на час виконання ними обовязків, які потребують проживання в такому приміщенні. Пунктом 2 даного Положення встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у звязку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням. Згідно п.34 Порядку робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Відповідно до вимог ст.123 ЖК Української РСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством УРСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, ч.6 ст.101, статтями 103-106 цього Кодексу. У відповідності до ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Згідно ч.ч.1 та 2 ст.64 ЖК Української РСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Право користування службовим приміщенням члена сімї (або колишнього члена сімї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Згідно постанови Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратили право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Як встановлено судом в судовому засіданні, відповідачі постійно проживають в [INFO], відповідачка [PERSON] там працює, а відповідач [PERSON] навчається. \~ \~ \~ \~Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] постійно приїжджає з м. Камянець-Подільський до м. Чернівці, оскільки з копій проїзних квитків на автобус (а.с.138-142) вбачається відсутність в них прізвища особи, якій належить квиток, а тому суд позбавлений можливості встановити факт про те, яка саме особа використовувала його для проїзду. З наявних в матеріалах справи копій квитанцій про оплату комунальних послуг (а.с.149-162) вбачається, що оплата за комунальні послуги проводилась відповідачами в період з 2014 року по 2015 рік. Відповідно до листа Головного управління ДФС у Чернівецькій області 189/ФОП/24-13-05-014 від 28.02.2017 року (а.с.166), [PERSON] управління ДФС у Чернівецькій області сплачувало кошти за спожиту теплову енергію по відомчій квартирі за адресою Бульвар Героїв Крут, 2/25 м. Чернівці, а саме: за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року суму 673,79 грн., за період з січня 2016 року по грудень 2016 року суму 2512,45 грн., за січень 2017 року суму 938,32 грн., а всього понесло витрати в сумі 4124,56 грн. Відповідач [PERSON] оплатив ГУ ДФС у Чернівецькій області вказану суму, що підтверджується копією квитанції від 29.08.2017 року (а.с.167). Судом встановлено, що відповідачі з лютого 2017 року по даний час не проводили оплату за комунальні послуги, оскільки до матеріалів справи не долучено жодної квитанції, що також спростовує факт проживання відповідачів у спірній квартирі. Статтею 125 ЖК Української РСР визначено перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема: 1) інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обовязків військової служби, або внаслідок захворювання, звязаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сімї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обовязків військової служби; сімї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обовязків; 2) осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; 3) осіб, що звільнені з посади, у звязку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; 4) осіб, звільнених у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; 5) пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сімї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України; 6) одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Відповідно до копії посвідчення серії АБ №145000 від 05.09.2003 року (а.с.209), відповідач [PERSON] є учасником бойових дій. Як вбачається з копії довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 03.12.2014 року (а.с.210), відповідач [PERSON] є інвалідом другої групи загального захворювання. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] відноситься до прирівняних до військовослужбовців осіб, який має інвалідність другої групи, а тому не може відповідно до ст.125 ЖК Української РСР бути виселений із службової квартири без надання йому іншого жилого приміщення разом з членами своєї сімї, оскільки, як встановлено в судовому засіданні [PERSON] дійсно є учасником бойових дій, але інвалідності з цього приводу він не отримував. Стаття 23 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає різні види і розміри пенсій, в залежності від причин інвалідності: трудового каліцтва або професійного захворювання; загального захворювання (в тому числі каліцтва, не повязаного з роботою, інвалідності з дитинства). Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 затверджено «Питання медико-соціальної експертизи», де причинами інвалідності вказано: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоровя); професійне захворювання; поранення, контузії, каліцтва, захворювання. Стосовно заперечень представника відповідача [PERSON], то також, слід дійти висновку, що термін «інваліди праці І і ІІ груп», що вживається у ст.125 ЖК Української РСР, законодавець застосував щодо осіб, які отримали інвалідність у звязку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням. Якщо б пільга стосувалася усіх інвалідів І і ІІ груп, незалежно від причин інвалідності, то слово «праці» у конструкції норми закону застосовано б не було. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість\~ кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування службовим приміщенням за адресою: м. Чернівці, бульвар Героїв Крут, 2/25, а також зобовязати відповідача [PERSON] здати ключі від спірного службового приміщення. Допитані в судовому засіданні свідки, на думку суду, не спростовують заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved