Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» в особі свого представника - Савіхіної А.М. - звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 114868,96 грн., яка складається з 2617,42 грн. - заборгованість за кредитом та 112251,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 02.07.2011 по 30.07.2018, а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.07.2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 2700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.09.2018 року має заборгованість - 137897,75 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2617,42 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 130428,33 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4852,00 грн. Але позивач не просить стягнути повну суму, а на свій розсуд визначає заборгованість до стягнення в сумі 114868,96 грн, яка складається з 2617,42 грн. - заборгованості за кредитом та 112251,54 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом з 02.07.2011 по 30.07.2018. В судове засідання позивач свого представника, не направив, про час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином, в позові зазначено клопотання та разом з позовом направлено клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача. Представник відповідача - адвокат Боженко Г.В. - направила до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала з наступних підстав: позивачем не надано документи, що дозволяють достовірно встановити точні зміст та умови кредитних правовідносин між сторонами, оскільки позивач не надав суду докази щодо точних умов кредитного договору, на підставі яких він заявляє позов та проводить розрахунок позовних вимог; у справі відсутні відомості щодо строку дії кредитної карти, виданої Відповідачу; розрахунок позивача не є належним доказом, оскільки розрахунок заборгованості є лише формою пояснень сторони, викладених в цій частині у вигляді розрахунку, а тому він сам по собі не є доказом; розрахунок позивача є необґрунтованим і не відповідає наданим документам, при цьому зазначаючи про неправомірне збільшення відсоткової ставки за кредитом та нарахування відсотків за кредитом в значно завищеному розмірі. Позивач заявляє, що у відношенні частини позовних вимог сплив строк позовної давності і просить в задоволенні позову відмовити у зв`язку із недоведеністю та в ході розгляду в будь-якому випадку застосувати позовну давність. Представником відповідача було подано клопотання про розгляд справи в загальному порядку та клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 15.01.2019 року провадження по справі було відкрито та призначене до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 15.03.2019 року клопотання представника відповідача щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження було задоволено та справу призначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Представником позивача Гаренко Н.В. було направлено до суду відповідь на відзив, в якій було зазначено, що форма кредитного договору з відповідачем відповідає діючому законодавству, оскільки в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між банком та Позичальником укладено договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавстві України не суперечить. Стосовно строку дії договору і карти зазначається, що дія договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено в самій картці, так, кредитний договір чинний. У відповіді на відзив було зазначено, що строк внесення щомісячного платежу - до 25 числа місяця наступного за звітним. Щодо строків позовної давності позивач пояснює, що відповідачем були вчинені дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед Банком. Так згідно виписки відповідач неодноразово здійснював погашення заборгованості, останнє з яких було внесено 15.05.2017 року, таким чином має місце переривання перебігу позовної давності. Через канцелярію суду надійшли заперечення представника відповідача, в яких зазначається щодо умов укладення кредитного договору - що позивач не спростовує доводи Відповідача щодо ненадання документів, що дозволяють достовірно встановити точні зміст та умови кредитних правовідносин між сторонами; щодо надання позивачем банківської виписки - що документ, наданий Позивачем як виписка, не є первинним документом, а є лише розрахунком; щодо строку дії кредитної карти, виданої відповідачу - що позивач у відповіді на відзив зазначає, що відповідач отримав кредитну карту із строком дії до останнього дня місяця 01.2015 року із зазначенням номеру цієї картки, але належних доказів цього не надано; щодо необґрунтованості розрахунку позивача - позивач у відповіді на відзив наводить формули, які ніяк не пояснюють суми нарахувань за розрахунком Позивача, і навпаки, підтверджують неправомірність здійснених Позивачем нарахувань. Щодо зазначеного представником позивача переривання перебігу позовної давності представник відповідача пояснює, що в разі коли договором встановлено здійснення щомісячних платежів, такі оплати можуть свідчити тільки про переривання строку позовної давності щодо конкретних окремих щомісячних платежів, і здійснення таких оплат ніяк не перериває сплив строку позовної давності щодо всієї суми заборгованості. Представник відповідача подала до суду письмове клопотання в якому просила витребувати у позивача зазначені відомості та документи. Ухвалою від 21.05.2019 року суд витребував у Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» наступні докази: - відомості про зміну відсоткової ставки за анкетою-заявою від 02.07.2011 року, посвідчені копії документів, які підтверджують зазначені відомості, - відомості про базу нарахування відсотків по кредиту і формулу розрахунку розміру таких відсотків за період з 02.07.2011 року по дату звернення до суду із позовом, - оригінал Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 02.07.2011 року, підписаною [PERSON] , - оригінал Умов та правил надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою, підписаною [PERSON] 18.07.2019 року до суду надійшла заява представника позивача про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з необхідністю підготовки оригіналів документів, зазначених в ухвалі від 21.05.2019 року. Представником позивача Гаренко Н.В. було направлено до суду лист від 22.07.2019 року, в якому додатково пояснюється, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредитному договору в розмірі 30% на рік. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Представник позивача також повідомив, що витребувані оригінали документів буде надано в одне з наступних судових засідань. Також в даному листі зазначається, що повний текст Умов регулює правовідносини по всіх діючих послугах, має значний об`єм в 1500 сторінок, надрукувати які банк не має технічної можливості та пропонує суду ознайомитись з нами на сайті банку. У судове засідання представник позивача не зявився , проти розгляду справи у відсутність представника позивача та прийняття заочного рішення не заперечував, про що заявив у позовній заяві . Представник відповідача надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника, просив відмовити у позові у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. На підтвердження своїх позовних вимог позивач вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач вказує, що даний договір є договором приєднання. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За ч. 1. 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. До позовної заяви надана ксерокопія анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 02.07.2011 року, яка містить підпис клієнта. Вказана анкета-заява містить заповнені комп`ютерним способом розділи № 1 «Персональні данні», № 2 «Контактна інформація», № 3 «Додаткові відомості», № 4 «Інформація про працевлаштування»; наступний розділ «Ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, прошу надати мені перераховані нижче послуги» - не заповнено, в жодній клітинці, які відповідають різним варіантам банківських послуг, не проставлено помітки, кредитний ліміт не зазначений. Тобто з наданої анкети заяви неможливо встановити, яка саме банківська послуга була обрана клієнтом, тому неможливо встановити, який саме тариф має застосовуватись сторонами та, відповідно, яка процентна ставка була погоджена сторонами при укладенні даного кредитного договору. Незважаючи на те, що оригінал даної Анкети-заяви був витребуваний судом у позивача, він не був наданий суду для огляду. В даній анкеті-заяві не заповнено відомості, які б свідчили про отримання картки, не вказані номер картки, відсутня дата її видачі та підпис Клієнта про її отримання. Наданий позивачем витяг із «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року підпису клієнта не містить. Копії таких складових кредитного договору як «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи банку», які містять підпис відповідача, позивачем не надані. Позивач вказує, що «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», затверджені наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифи банку» викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, що даний договір є договором приєднання. Також позивач зазначає, що повний текст Умов та правил надання банківських послуг має значний об`єм в 1500 сторінок, надрукувати які банк не має технічної можливості та пропонує суду ознайомитись з нам на сайті банку (лист позивача від 22.07.2019 року, направлений суду в даній справі). Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ «Приватбанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Такий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № № 342/180/17. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин з 2011 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п.22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 року у справі № № 342/180/17) зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. З приводу розрахунку заборгованості за процентами суд вважає за необхідне зазначити наступне. В наданому Позивачем розрахунку заборгованості зазначено відсоткові ставки як по поточній, так і по простроченій заборгованості спочатку 30%, потім 34,80%, потім 43,20% річних. Позивач вказує, що п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. За ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка. У разі незгоди позичальника із збільшенням процентної ставки позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про збільшення процентної ставки. З дня погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі зобов`язання сторін за таким договором припиняються. При цьому до моменту повного погашення заборгованості, але не більше 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про збільшення процентної ставки, застосовується попередній розмір процентної ставки. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Обгрунтовуючи підвищення з певної дати відсоткової ставки, позивач посилається на накази Банку та додає копії таких наказів. При цьому позивачем не надано жодного документу, який свідчив би про отримання відповідачем інформації про зміну відсоткової ставки. Також є незрозумілим розмір заявленої заборгованості зі сплати відсотків. Враховуючи розмір заборгованості за кредитом 2617,42 грн, формулу розрахунку нарахування відсотків, надану позивачем та навіть максимальну ставку відсотків 43,20% річних, розмір відсотків за рік не може перевищувати 2617,42 грн * 43,2% = 1130,73 грн на рік. Однак до стягнення заявлено 112251,54 грн заборгованості за відсотками, тобто заборгованість, яка могла б утворитись за 99 років (112251,54 грн / 1130,73 грн). З огляду на те, що позивачем не надано документ, підписаний відповідачем, в якому сторони погодили нарахування відсотків за користування кредитним договором та розрахунок не відповідає навіть формулам, що надаються самим позивачем, заборгованість за відсотками в заявленому позивачем розмірі є необґрунтованою та стягненню не підлягає. На обґрунтування розрахунку заборгованості за кредитним договором позивач зазначає про надання суду виписку з карткового рахунку відповідача, яка є первинним документом підтверджує здійснення господарської операції. В розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» банківська виписка повинна містити реквізити первісного документу Такий документ з урахуванням вказаної норми закону може бути складений на паперових або машинних носіях і повинен мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ, наданий позивачем як виписка не містить всіх вищеперерахованих обов`язкових реквізитів первісного документу. Не зазначено осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, не містить жодного особистого підпису жодної відповідальної особи. Із зроблених з матеріалів справи фотокопій документів взагалі не вбачається ні назви підприємства чи установи, ні дати складення документу. При цьому до відповіді на відзив надано не оригінал цієї виписки, а її копію, яка не посвідчена належним чином. Штамп про посвідчення міститься тільки на останній сторінці, але не містить підпису. Тому такий документ не може вважатись первинним документом, а є лише розрахунком позивача. З розрахунку позивача вбачається, що відсотки за користування кредитом позивач продовжив нараховувати за межами строку дії платіжної картки. Позивачем у відповіді на відзив зазначено, що строк дії кредитної картки, отриманої відповідачем, - до останнього дня місяця 01.2015 року, відсотки за користування кредитом нараховано по 30.07.2018 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 виклала наступний правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання… За змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З цього видно, що з моменту припинення дії строку платіжної карти право Позивача на нарахування процентів припинилось. З матеріалів справи також вбачається, що позивачем вже подавалась аналогічна позовна заява про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором від 02.07.2011 року станом на 30.06.2017 року. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2018 року у справі № 643/11109/17 вказана позовна заява залишена без розгляду у зв`язку з тим, що у встановлений судом строк Позивачем не подано витребувані ухвалою суду докази, які необхідні для з`ясування обставин щодо укладення договору кредиту, виду кредитної картки, строку її дії та збільшення відсотків за користування кредитом. Позивач поданням такого позову заявив про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором станом на 30.06.2017 року. Після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором після дати пред`явлення такої вимоги. Така правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 та з висновками Верховного суду в постанові від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц. Відповідач посилався також на те, що у відношенні частини позовних вимог сплив строк позовної давності та просив в ході розгляду в будь-якому випадку застосувати позовну давність. За ст. 256, 257, 258 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як видно з наданого розрахунку, заборгованість за даними позивача утворилась за межами трирічного строку позовної давності. Відповідно до правових позицій, викладених у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.03.2014 р у справі № 6-14цс14 по аналогічному позову ПАТ КБ «Приватбанк» до боржника за кредитним договором, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі, якщо згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Це означає наступне. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічні позиції було викладено в постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.03.2014 р у справі № 6-20цс14, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, від 01 жовтня 2014 року № 6-134цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14 та ряді інших. Вищенаведена позиція Верховного Суду України узгоджується також з позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування позовної давності, викладеною в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Позивач у відповіді на відзив зазначає, що відповідач отримав кредитну карту із строком дії до останнього дня місяця 01.2015 року із зазначенням номеру цієї картки. До відповіді на відзив додана копія листа АТ КБ «Приватбанк» за підписом представника АТ КБ «Приватбанк» Гаренко Н.В., в якому зазначено, що відповідач отримала вказану кредитну картку. Інших документів, які б свідчили про отримання відповідачем кредитної картки позивачем не надано. У зв`язку із відсутністю достовірних відомостей про строк дії кредитної карти та повні умови кредитного договору суд не має можливості встановити, коли почав свій перебіг строк позовної давності відносно заборгованості по кредиту. Навіть при тому, що копія листа АТ КБ «Приватбанк» не може бути доказом отримання саме цієї кредитної картки відповідачем, позивач погоджується з тим, що строк дії кредитної картки - до останнього дня місяця 01.2015 року. В позові позивач вказує, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Позивач просить стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 2617,42 грн. Відповідно до викладеного позивач погоджується з тим, що кінцевий термін повернення кредиту - до останнього дня місяця 01.2015 року, а саме до 31.01.2015 року. Тобто заборгованість за кредитом в розмірі 2617,42 грн. утворилась за межами трирічного строку з огляду на те, що позовна заява в даній справі подана 14.01.2019 року. За ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому суд вважає за можливе застосувати до заборгованості за кредитом в розмірі 2617,42 грн. позовну давність. Суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що відповідачем було вчинено дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком та, відповідно, про переривання перебігу позовної давності. Про це, на думку позивача, свідчить здійснення деяких оплат по картковому рахунку позивача, останній з яких був 15.05.2017 року. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Аналогічна правова позиція міститься також у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 22.03.2017 року у справі № 6-43цс17. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки між сторонами виник спір щодо умов кредитного договору та правильності розрахунку позовних вимог, позивач повинен був довести свої вимоги належним чином відповідно до цивільного процесуального законодавства. Всупереч цьому позивачем не надані належні, допустимі та достовірні докази на користь його вимог.

Outcome: dismissed