Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до відповідача [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з метою отримання кредиту відповідач підписала заяву б/н від 10.12.2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 19\~000,00 грн. у вигляді відновлювального кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті заяві. У порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим банк 05 березня 2015 року звернувся до Кремінського районного суду Луганської області із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 19.03.2015 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 30362,95 грн., нараховану за період з 10.12.2013 року по 24.02.2015 року. Прострочена сума заборгованості становить 19000,00 грн. За період після подання позовної заяви від 05.03.2015 року, тобто з 06.03.2015 року по 01.09.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 12078,03 грн., яка складається з 9075,19 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3002,84 грн. 3% річних від простроченої суми. З огляду на це позивач просить стягнути 12078,03 грн. заборгованості за кредитним договором та 2102,00 грн. судових витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді Кремінського районного суду Луганської області від 23 жовтня 2020 року було призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження та надано відповідачу десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача до суду не з`явився, у позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву у якій позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила справу розглянути без її участі (а.с. 68, 71). У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що відповідно до анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 10.12.2013 року [PERSON] отримала грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та висловила згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку складають між нею та банком кредитний договір (а.с. 28). Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» б/н, (а.с. 25) [PERSON] з 13.12.2013 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 19000,00 грн. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 19.03.2015 року (а.с. 9) з [PERSON] на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 30362,95 грн., яка складається з: 19233,55 грн. основної заборгованості, 10829,40 грн. заборгованості по процентах, 300,00 грн. заборгованості по комісії. Згідно виписки за договором з [PERSON] б/н станом на 03.09.2020 року (а.с. 13-24) відповідач останній раз 21.11.2019 року частково погашала заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 000,00 грн., що свідчить про неналежне виконання нею своїх зобов`язань після ухвалення рішення суду від 19.03.2015 року. Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с. 10-12) з 06.03.2015 року по 01.09.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 12 078,03 грн., яка складається з 9075,19 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3002,84 грн. 3% річних від простроченої суми. Вказана сума заборгованості розрахована представником банку з урахуванням простроченої суми заборгованості у розмірі 19000,00 грн., що відповідає розміру встановленого [PERSON] кредитного ліміту. Із встановлених обставин вбачається, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування через поточний рахунок), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора у цьому зобов`язанні отримати індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 3% річних від простроченої суми за порушення грошових зобов`язань за договором. За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 598, 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові підстави, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, свідчить про компенсаційний, а не штрафний зміст відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою відповідно до\~статті 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. ст.\~509,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором (договором позики), яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц. Отже, з ухваленням рішення Кремінського районного суду Луганської області від 19.03.2015 року по справі № 414/454/15-ц про стягнення заборгованості, зобов`язання [PERSON] сплатити заборгованість за кредитним договором б/н від 10.12.2013 року не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відповідно, кредитор АТ КБ «ПриватБанк» має право на отримання компенсаційних виплат, передбачених\~статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Щодо обрахунку інфляційного збільшення суд зазначає таке. Згідно зі\~статтею 1\~Закону України\~«Про індексацію\~грошових доходів\~населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Відповідно до роз`яснень ПВГСУ від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою\~статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання . Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в\~листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. Розрахунок 3 % річних виконується за формулою: сума заборгованості х 3 х кількість днів прострочення / 365 / 100. Для обрахунку сукупного індексу інфляції та 3% річних позивачем взятий період з 06.03.2015 року (період після подання АТ КБ «ПриватБанк» позову до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором) по 01.09.2020 року (згідно вимог позову). Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості за індексом інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 3% річних від простроченої суми, оскільки він виконаний відповідно до діючого законодавства, сума заборгованості розрахована представником банку виходячи з простроченої суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 19000,00 грн. Як визначено у п. 5 ч. 1\~ст. 3 ЦК України\~однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша\~статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі\~Конституції\~і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Згідно зі\~ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, оскільки у зв`язку з неналежним виконанням з боку [PERSON] зобов`язання за кредитним договором після ухвалення Кремінським районним судом Луганської області рішення від 19.03.2015 року, банк правомірно вимагає стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 12078,03 грн., яка складається з 9075,19 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3002,84 грн. 3% річних від простроченої суми. Як вбачається із ч. 1 ст.\~141, ч. 1 ст.\~142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 2102,00 грн. підтверджується платіжним дорученням №ІНВ95В39ZQ від 15.09.2020 р. З огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті та задоволення позовних вимог у повному обсязі, наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який необхідно було сплатити при поданні позову, що становить 1\~051,00 грн., та стягнення з відповідача на користь позивача іншої частини сплаченого судового збору, що становить 1\~051,00 грн.

Outcome: approved