Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , пред`явила до суду позов шляхом подання позовної заяви до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000 гривень на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття; стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 2700 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та відповідачем 28 вересня 2007 року укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачем. Шлюбні стосунки між сторонами останнім часом погіршились, у зв`язку з чим з жовтня 2019 року сторони разом не проживають, відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Останнім часом відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, придбав для дітей лише деякий шкільний одяг, про дітей не піклується. При цьому відповідач повідомив, що кошти буде надавати лише після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, зазначивши, що його доходи складаються з мінімальної заробітної плати у розмірі приблизно 4000 гривень, тоді як реальна його заробітна плата складає щонайменше 20000 - 25000 гривень. Відповідач з 2017 року працює торгівельним представником ТОВ «Арсенал» і його заробіток залежить від кількості реалізованого товару, тому сума щомісяця є різною і залежить від «бонусів», які він заробить. Доказом такого заробітку відповідача є той факт, що вони всією родиною, яка складається з чотирьох осіб, у листопаді 2018 року та липні 2019 року їздили до Єгипту та Туреччини на відпочинок, при цьому вартість таких подорожей складала 50000 гривень та 30000 гривень відповідно. Крім того, відповідач має численні кредитні зобов`язання у різних банках. При звернення до банків для отримання кредитів, він зазначає дійсний розмір свого доходу, а тому, якби він зазначав розмір свого доходу мінімальну заробітну плату, такої кількості кредитів останньому б не надали. При цьому, позивач зазначає, що всі кредитні зобов`язання відповідачем виконуються належним чином. Відповідач є здоровою та працездатною особою, н має на утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб, стягнень за виконавчими листами не має, в іншому шлюбі не перебуває, отримуючи дохід у розмірі 20000-25000 гривень, має змогу сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 6000 гривень на двох дітей. Крім того, позивач зазначає, що відповідач має у частковій власності нерухомість - квартиру [ADDRESS] , яка була набута ним до шлюбу. Натомість, позивач офіційно не працює, іноді має дохід, який отримує від надання приватних уроків англійської мови дітям. Неповнолітні діти швидко ростуть та потребують значних матеріальних витрат на одяг, взуття, належне харчування, участь в позакласних заняттях у гуртках, які позивачу самостійно нести важко. При підготовці позову до суду позивачем були понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 2700 гривень. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2019року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Представник позивача - адвокат Горлач О.С., яка діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, який до теперішнього часу не розірваний. Відповідач з жовтня 2019 року проживає окремо від сім`ї. Він є здоровою та працездатною особою, має у власності нерухомість та кредитні зобов`язання в різних банках, що вказує на наявність в нього доходів, отримує дохід, який є значно більшим, ніж той, що вказує відповідач. Тоді як позивач офіційно не працює, має нестабільний дохід від надання дітям приватних уроків англійської мови, який складає близько 6000 - 7000 гривень щомісячно, має непрацездатних батьків, які проживають в селі, несе витрати на оренду квартири, в якій вона разом з дітьми проживає. Представник позивача не заперечувала, що відповідач перераховував деякі кошти на рахунок позивача в якості аліментів на дітей. Представник відповідача - адвокат Жарова-Тітарьова Л.М., яка діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», у судовому засіданні визнала позовні вимоги частково - по 1000 гривень на кожну дитину щомісячно, посилаючись на наступне. Так, позивачем не надано жодних доказів щодо несення витрат на утримання неповнолітніх дітей. Відповідач сплачує витрати на навчання в школі дітей, надає матеріальну допомогу на утримання дітей, виходячи зі своїх матеріальних можливостей, продовжує спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні, купляє їм харчі, одяг та іграшки. Діти зареєстровані за місцем проживання відповідача, при цьому останній сплачує комунальні послуги відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Вартість зазначених позивачем подорожей за кордон сплачувала позивач, зазначені позивачем суми кредитних зобов`язань відповідача не відповідають дійсності. На теперішній час, після звернення позивача до податкової служби із заявою про перевірку доходів відповідача за місцем роботи, відповідач був змушений звільнитися, оскільки підприємство не бажало приймати участь в його судових справах з позивачем. Отже, позивач своїми діями позбавила відповідача гарантованої можливості утримувати дітей і на теперішній час максимальна сума, яку він може надавати в якості аліментів на дітей, складає 1980 гривень щомісячно, тобто по 1000 гривень на кожну дитину. Зараз відповідач не має жодних доходів та проживає разом з матір`ю, знаходиться в пошуку нової роботи, кредитів в банківських установах не має. Крім того, відповідач з січня 2020 року перерахувує кошти на рахунок позивача в якості аліментів на дітей, що підтверджується відповідними квитанціями. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 28 вересня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №2 Харківського міського управління юстиції за актовим записом №1548 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 28 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №2 Харківського міського управління юстиції). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 08 січня 2013 року виконавчим комітетом Комунарської сільської ради Харківського району Харківської області) та [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 01 жовтня 2008 року Комунарською сільською радою Харківського району Харківської області), батьком дітей записаний відповідач по справі - [PERSON] . Неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за місцем проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями про склад сім`ї Котлярівської сільської ради Харківського району Харківської області №51 від 24 січня 2020 року, однак фактично проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що не заперечувалось в ході судового розгляду сторонами по справі. Відповідно до довідки про доходи, виданої 27 січня 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «АРСЕНАЛ ПК», відповідач [PERSON] був працевлаштований в Товаристві з обмеженою відповідальністю «АРСЕНАЛ ПК» на посаді торгівельного представника, загальна сума доходу за період з липня 2019 року по грудень 2019 року склала 27000 гривень. 20 березня 2020 року відповідач звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, що підтверджується копією його трудової книжки серії [NUMBER] , виданої 17 жовтня 2007 року. Як вбачається з Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №20349076 від 24 вересня 2008 року, відповідач має частку у спільній сумісній власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка є власністю чотирьох осіб (в тому числі відповідача). Відповідачем [PERSON] здійснені грошові перекази на рахунок позивача [PERSON] в якості аліментів 29 січня 2020 року у розмірі 1600 гривень, 12 березня 2020 року у розмірі 2996,92 гривні та 14 квітня 2020 року у розмірі 1980 гривень, що підтверджується квитанціями №TS209191 від 29 січня 2020 року, №TS203924 від 12 березня 2020 року та №TS209191 від 14 квітня 2020 року. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження саме в твердій грошовій сумі. Відповідачем до суду надана копія трудової книжки, з якої вбачається, що він на даний час офіційно не працевлаштований, в матеріалах справи також відсутні відомості щодо офіційного працевлаштування відповідача та отримання ним стабільного, регулярного доходу. Частинами 1, 2 ст.182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду справи неповнолітні діти проживають разом з матір`ю та фактично знаходяться на її утриманні. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Судом встановлено, що відповідач приймає участь в утриманні неповнолітніх дітей, про що останнім надані достатні докази, зокрема шляхом переказу грошових коштів на рахунок позивача в якості аліментів у січні, березні та квітні 2020 року після подання даного позову до суду. Разом з тим, стягнення аліментів у судовому порядку є правом того з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, передбаченим Сімейним Кодексом України, незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Оскільки судом встановлено, що неповнолітні діти проживають разом з матір`ю, а отже тягар по їх утриманню здебільшого покладається на неї, виходячи з вимог сімейного законодавства, відповідно якого дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, враховуючи ту обставину, що відповідач є здоровою особою працездатного віку, з урахуванням матеріального становища дітей та їх батька, суд вважає необхідним покладення на останнього аліментного зобов`язання. При визначенні розміру аліментів, окрім вищевказаних правових положень, суд виходить з наступних обставин. Відповідачем в ході розгляду справи не надано суду доказів на підтвердження наявності на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дітей в матеріалах справи відсутні, при цьому, суд враховує ту обставину, що в ході судового розгляду він не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі по 1000 гривень на кожну дитину, вважаючи, що на даний час має змогу сплачувати аліменти лише у такому розмірі. При визначенні розміру аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , окрім вищевказаних обставин, суд також враховує прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» для дітей віком від 6 до 18 років, який станом на 01 січня 2020 року становить 2218 гривен. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від:05.10.2000 року №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Жодних доказів на підтвердження стану здоров`я дітей та батька суду не надані. Позивачем в ході судового розгляду жодним чином не доведено, що позивач, будучи матір`ю неповнолітніх дітей та маючи відповідно до вимог ст. 141 СК України рівний з батьком обов`язок утримувати дитину, не має можливості приймати участь у витратах на неповнолітніх дітей. Суду не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у позивача доходу, відомості щодо наявності на її утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, або ж інших обставин, які б виключали можливість позивача приймати участь у матеріальному забезпеченні неповнолітніх дітей, в матеріалах справи також відсутні. Також позивачем жодним чином не обґрунтована та не доведена необхідність стягнення аліментів саме у розмірі по 3000 гривень на кожну дитину, не надано жодних відомостей щодо несення витрат на утримання дітей, розмір яких відповідав би можливості покладення на відповідача обов`язку сплачувати аліменти у зазначеному розмірі. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеному нею розмірі. Виходячи з пояснень представника відповідача та матеріалів справи, на даний час відповідач офіційно не працевлаштований, доходу не має. Позивачем в ході судового розгляду жодним чином не спростовані такі доводи відповідача, не надано доказів щодо отримання останнім будь-якого доходу, в тому числі доходу у розмірі 20000-25000 гривень, про що зазначає позивач у своєму позові. Посилання позивача на придбання турів до Єгипту та Туреччини, а також про наявність кредитних зобов`язань у відповідача перед різними банками жодним чином не свідчить про отримання доходу відповідачем у зазначеному розмірі. Надані позивачем банківські документи суд не приймає до уваги, оскільки інформація, що міститься в зазначених документах відповідно до вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» є банківською таємницею та не підлягає розголошенню, отримана позивачем без згоди відповідача, відповідач заперечує проти наявності у нього будь-яких кредитних зобов`язань. Щодо придбання турів, суд звертає увагу на те, що такі тури були придбані на сім`ю, враховуючи позивача та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у період проживання сторін однією сім`єю, будь-які відомості щодо походження коштів, за які були придбані вказані тури, в матеріалах справи відсутні, а тому такі докази жодним чином не впливають на рішення суду при визначення розміру аліментів. Враховуючи викладене, суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліментів у розмірі по 3000 гривень на кожну дитину може призвести до надмірного фінансового навантаження на відповідача. Крім того, суд також враховує ту обставину, що відповідач визнав позовні вимоги у розмірі по 1000 гривень на кожну дитину щомісячно. Також суд враховує ту обставину, що після подання позивачем даного позову до суду, відповідачем були здійснені грошові перекази на рахунок позивача в якості аліментів на утримання дітей наступні суми: 29 січня 2020 року у розмірі 1600 гривень, 12 березня 2020 року у розмірі 2996,92 гривні та 14 квітня 2020 року у розмірі 1980 гривень. Зазначені обставини свідчать про те, що останній має матеріальну можливість сплачувати аліменти у зазначеному розмірі. Отже, враховуючи викладені обставини, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у твердій грошовій сумі у розмірі по 1150 гривень на кожну дитину щомісячно, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, суд не вбачає підстав для зарахування в якості аліментних зобов`язань сплачених відповідачем сум шляхом періодичних грошових переказів на рахунок позивача, на підтвердження чого ним надані квитанції оскільки, виходячи з положень частини першої-третьої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду. Разом з тим, в ході судового розгляду судом не встановлено наявності між сторонами домовленості щодо сплати вказаних коштів в якості аліментних зобов`язань відповідача, тим більше такі вимоги відповідачем в ході судового розгляду не заявлені. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, у разі отримання відповідачем іншого прибутку, зміни його матеріального становища позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів в порядку ст. 192 ЦК УКраїни. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Отже, суд стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дітей у вищевказаному розмірі, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, а саме з 09 листопада 2019 року (з дня направлення позову до суду засобами поштового зв`язку) і до досягнення дітьми повноліття. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. За змістом ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2700 гривень, суд зазначає наступне. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Положеннями частини 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 у справі № 814/698/16. Судом встановлено, що представництво позивача у суді здійснював адвокат Горлач Олена Сергіївна на підставі ордеру на надання правової допомоги серії СМ № 12 та на підставі договору про надання правової допомоги (у цивільній справі) від 08 листопада 2019 року. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надані квитанції №б/н від 08 листопада 2019 року на суму 1200 гривень та №б/н від 05 грудня 2019 року, зі змісту яких вбачається, що відповідно 08 листопада 2019 року та 05 грудня 2019 року від [PERSON] прийнято суму в загальному розмірі 2700 гривень за надання правової допомоги. Разом з тим, позивачем та її представником не долучено до матеріалів позовної заяви акту прийому-передачі фактично наданих послуг до Договору про надання правової допомоги, який мав би містити перелік робіт. Верховний Суд неодноразово висловлювався та наголошував, що безумовною підставою для стягнення витрат на правовому допомогу є саме конкретизація справи, в якій такі дії було вчинено. Зокрема при розгляді справи № 821/1594/17 Верховним Судом було зазначено, що відшкодуванню підлягають витрати, що пов`язані із конкретною справою, про що має бути зазначено у відповідних документах (акт приймання передачі послуг, детальний опис наданих послуг, тощо). У наданих представником позивача документів на підтвердження понесених позивачем витрат на правовому допомогу відсутні відомості щодо конкретної справи, у зв`язку з розглядом якої [PERSON] надавались адвокатські послуги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд, враховуючи вищевикладене та положення ст. 137 ЦПК України, розподіляючи витрати, вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а тому приходить до висновку щодо відмови у задоволенні вимог щодо їх відшкодування. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору розмірі 589,06 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial