Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] просить ухвалити рішення про надання дозволу малолітній [PERSON], [INFO], на виїзд з України за кордон без дозволу батька [PERSON], [INFO], зареєстрованого і проживаючого в [INFO], вул Чкалова, 3, кв. 60. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що у період з 2007 року по серпень 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від перебування у шлюбі народилася дочка [PERSON], яка на даний час проживає з нею. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. У звязку з оздоровленням дитини та відпочинком вона має потребу виїжджати за кордон, однак без дозволу батька на виїзд дитини за межі України позбавлена можливості виїжджати за межі України з дитиною, оскільки відповідач відмовляється у добровільному порядку надати такий дозвіл. Батько відмовляє у наданні таких дозволів без будь-якої аргументації, що шкодить інтересам дитини, її здоров'ю та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. У зв?язку з тим, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про надання дозволу дитині на виїзд за кордон без дозволу батька. В судове засідання позивач не зявилася, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, вказані у позовній заяві та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, але погодився надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до конкретної країни з визначенням часу перебування у даній країні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 33 Конституції України\~закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 8\~ст. 7 СК Українирегулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч. 2\~ст. 141 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положення ч. 1 ч. 2\~ст. 155 Сімейного кодексу України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що у період з 2007 року по серпень 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від перебування у шлюбі народилася дочка [PERSON], 30 липня 2008 року, батьком якого відповідно до свідоцтіва про народження серії БВ № 086957, виданого відділом реєстрацї актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області, є відповідач [PERSON]. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 21 серпня 2014 рку шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Представник позивача зазначив, що позивач має намір виїжджати за межі України з дитиною на відпочинок та оздоровлення для її всебічного розвитку, однак не має згоди батька на виїзд дочки за кордон. Відповідно до конвенції про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно ст.ст.\~141,\~157 Сімейного кодексу України\~батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. До ч. 3\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями\~Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року (зі змінами), Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженимипостановою КМУ від 31.03.1995 року № 231\~(із змінами), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків. Так, згідно зі\~ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до вимог ч. 2 cт. 4 цього\~Закону\~оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231\~(із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Враховуючи викладені позивачем обставини щодо ухилення відповідача від надання згоди на виготовлення проїзного документу дитини, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача щодо надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон неповнолітньої дочки, [PERSON], [INFO]. Разом з тим, правилами ст. 313 ЦК України \~встановлено, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також за змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Таким чином, законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а не регулярні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Отже, враховуючи зазначену вимогу, суд у резолютивній частині рішення відповідно до наявних у справі документів має зазначати державу, до якої можна здійснити виїзд на підставі наданого дозволу. У разі встановлення судом необхідності перебування дитини не в одній країні, а в кількох упродовж одного виїзду з України, в резолютивній частині рішення має бути вказівка на ці країни. Між тим, позивачем не визначено, до якої країни передбачається виїзд, на підставі чого та на який термін або протягом якого проміжку часу, тобто саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька з вказівкою періоду, на який необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, з визначенням при цьому конкретного часу та місця перебування, мети перебування та в яких саме країнах, в які планує виїжджати позивачка з дитиною. Оскільки під час розгляду спору між батьками дитини щодо її виїзду за кордон підлягають дослідженню вимоги позивача щодо надання дозволу з врахуванням місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, то з цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати ці обставини виїзду в резолютивній частині рішення. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків суперечить вищевказаним положенням чинного законодавства. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить принципам сімейного законодавства. Відповідно до частини першої\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За викладених обставин, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає безпідставними та недоведеними вимоги позивачки про надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини до досягнення нею 16-ти років за кордон у супроводі матері та без згоди та супроводу батька. Представнк позивача в судовому засіданні відмовився від стягнення з відповідача витрат за надання юридичної допомоги. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір 551 грн.20 коп.

Outcome: partial