Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач в жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому, просив усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом виселення [PERSON] та малолітнього [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що йому на праві власності належала квартира [ADDRESS] , право власності на яку було визнано за колишньою дружиною позивача - [PERSON] заочним рішенням Бабушкінського суду м.Дніпропетровська від 22.05.2015 року. [PERSON] на підставі вказаного рішення, 26.01.2016 року подарувала квартиру відповідачці [PERSON] , яка, в свою чергу, 25.10.2016 року передарувала її своєму малолітньому сину [PERSON] . Позивач дізнавшись про зазначене заочне рішення, оскаржив його, в результаті чого, рішенням суду апеляційної інстанції від 27.07.2016 року його було скасовано та в задоволенні позову відмовлено. Окрім того, рішенням суду від 24.04.2019 року було задоволено позов [PERSON] до відповідачів та витребувано квартиру з чужого незаконного володіння. Рішення суду набрало законної сили 26.06.2019 року, внаслідок чого, позивач захистив та відновив своє порушене право та на даний час є єдиним законним власником квартири. Однак відповідачі [PERSON] , разом з малолітнім [PERSON] продовжує проживати в квартирі не зважаючи на те, що не є її власниками, чим порушують права позивача на користування та розпорядження квартиру, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду. Відповідачка [PERSON] , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, у якому не погодилася з позовними вимогами, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність, прохала відмовити в задоволенні позову. Зазначала, що позивач прохає суд виселити з квартири близьких родичів, зокрема рідну доньку та онука, в свою чергу, права дитини перебувають під особливою охороною держави та закону, та саме інтересам дитини при вирішенні спорів судом має надаватися пріоритет. Відповідачі не мають іншого житла, а тому виселення їх без надання іншого дитла буде становити для них надмірний тягар. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні знову звертав увагу суду на необґрунтованість позовних вимог, прохав відмовити у їх задоволенні. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 ст. 47 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. У відповідності до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Таке рішення відповідає передбаченій у ч. 6 ст. 4 Цивільного кодексу України вимозі до актів цивільного законодавства про дотримання принципу однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України і означає, що де б не проживав власник і де б не знаходилося його майно, він володіє усією сукупністю прав володіння, користування та розпоряджання цим майном на однакових засадах, визначених Конституцією України та Цивільним кодексом України. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 26.09.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 2-4488. При цьому, заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц за позовом адвоката Романенко Лариси Сергіївни в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, - серед іншого було визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю [PERSON] і [PERSON] , та виділено у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 5-7). Таким чином, спірна квартира вибула з власності [PERSON] на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц. В свою чергу, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року було скасоване рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц в частині визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу і ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні її вимог. Отже, правочин, тобто рішення суду, на підставі якого спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника, було скасовано у передбаченому законом порядку. При цьому, судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 25.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1710, квартиру [ADDRESS] було відчужено на користь [PERSON] , [INFO] , який станом на 24.05.2019 року значився як власник квартири. Крім того, судом встановлено, що до відчуження спірного нерухомого майна [PERSON] воно належало [PERSON] на підставі договору дарування від 26.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 568. Згаданим рішенням місцевого суду від 24.04.2019 року у цивільній справі 204/2497/17 було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] , третя особа, орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, витребувано з чужого незаконного володіння - у [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Зазначене рішення суду було залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року та набрало законної сили. В свою чергу, 3 вересня 2019 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Логвіновою Людмилою Іванівною (Індексний номер рішення 48499195, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:699338212101) право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . Дані обставини підтверджуються копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 17 9600926 від 03.09.2019 року. Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишено без змін (ЄДРСР 88461097). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, внаслідок розгляду спору [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] в рамках цивільної справи №204/2497/17 місцевим судом, висновки якого підтримали суди апеляційної та касаційної інстанції визначено права та обов`язки сторін щодо квартири [ADDRESS] , а саме встановлено факт вибуття зазначеного майна з володіння [PERSON] проти його волі та відсутність законних підстав володіння ним [PERSON] та відновлено порушене право власності [PERSON] , шляхом витребування майна від [PERSON] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 жовтня 2020 року у справі №204/1033/20 відмовлено в задоволенні позовної заяви законного представника малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР Логвінової Л.І. про визнання неправомірним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення. Сторонами під час розгляду справи визнавалося, що відповідач [PERSON] та її малолітній син [PERSON] продовжують проживати у квартирі [ADDRESS] , а тому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд визнає таку обставину встановленою. За нормою частини другої ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 653/1096/16). Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод у здійсненні права користування, як складової права власності позивача, шляхом виселення відповідача з малолітньою дитиною. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За змістом статтей 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно ч. 3 ст. 117 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Суд звертає увагу, що навіть правомірні обставини зайняття відповідачами квартири не можуть бути беззаперечними підставами для продовження користування нею, після її витребування за рішенням суду на користь позивача, оскільки законодавцем захищено інститут права власності і позивач, як власник спірної квартири, має виключне право на користування та розпорядження своїм майном. Тим більше, що позивачем було також повідомлено відповідача про свій намір використовувати спірне житло у власних інтересах. В свою чергу, як з`ясовано судом під час розгляду справи, права [PERSON] та [PERSON] (в інтересах якого діє відповідачка [PERSON] ) на нерухоме майно не були визнані судом під час розгляду спору у справі 204/2497/17, більше того, судами було встановлено, що квартира вибула з володіння [PERSON] поза його волею, та була витребувана з їх незаконного володіння, будь-яких інших правових підстав (правочинів, судових рішень, тощо), щодо наявності речових прав на спірну квартиру судами встановлено не було та відповідачами не наведено. Таким чином, суд вважає, що оскільки у [PERSON] та [PERSON] (в інтересах якого діє відповідачка) відсутнє як право власності так і окремі його складові - володіння та користування зазначеною квартирою, що встановлено судовими рішенням, законний власник, яким є позивач - має законні підстави заявляти вимоги про їх виселення. Будь-яких пільг щодо виселення з обов`язковим наданням іншого житла відповідачі не мають, а отже, позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Посилання відповідачки на ті обставини, що вони є членами сім`ї позивача, судом відхиляються, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення тощо. Нормами ст. 64 ЖК України визначено коло членів родини, до яких відносяться дружина чи чоловік власника, їх діти і батьки. Відповідачами не доведено фактів спільного проживання, ведення спільно побуту та існування взаємних прав та обов`язків з позивачем та до суду не надано інших доказів, що свідчать про родинні стосунки між відповідачами та позивачами. Отже, питання щодо правомірності користування житлом та підстав для виселення членів сім`ї власника врегульовано нормами ЖК УРСР, стосовно випадків вселення до житла членів сім`ї власника (наймача), саме в розумінні осіб, що пов`язані спільним побутом та спільно проживають/проживали, в той час, як у зазначеній справі сторони пов`язані лише кровним спорідненням, проживають окремо, спільний побут не ведуть, перебували у неприязних відносинах та мали тривалі судові суперечки щодо речових прав на квартиру. Більше того, Верховний Суд у своїй постанові від 27.02.2019 року у справі №357/7940/16, зазначив, що цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника. Також суд зазначає, що у цій справі буквальне тлумачення норм Закону щодо права користування квартирою, яке надав цим нормам відповідач, призвело б до ситуації, коли внаслідок реалізації прав певної особи порушувались би речові права іншої особи, які відновлені та захищені судовими рішеннями, що набрали законної сили та було б фактично спростовано їх висновки, оскільки у випадку подальшого проживання відповідачів у квартирі, право власності позивача та його складові - користування та розпорядження залишилися б фактично порушеними. Передбачення можливих негативних наслідків при прийнятті рішення покладається на суб`єкта владних повноважень відповідно до принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Суд звертає увагу, що метою судового захисту прав, свобод або інтересів особи є їх повне відновлення, а у випадку, якщо таке відновлення неможливе - встановлення компенсації за порушення. Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] , в зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та в повному обсязі доведеними з його боку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір по справі у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved