Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач в особі [PERSON] акціонерного товариства «Уксоцбанк» звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вимогою звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру загальною площею 67,91 кв.м. що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві спільної часткової власності в розмірі 3/5 частки для погашення 123435,23 гривень заборгованості за кредитом, [PERSON] на праві спільної часткової власності в розмірі 1/5 частки для погашення 41145,08 гривень заборгованості за кредитом, [PERSON] на праві спільної часткової власності в розмірі 1/5частки для погашення 41145,08 гривень для погашення боргу перед кредитором [PERSON] акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 002-993-08-НКЛ від 15 квітня 2008 року, а саме: борг за кредитом - 191265,00 гривень, борг за відсотками - 14460,39 гривень, а бсього 205725,39 гривні, шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом. В позові зазначено, що 15 квітня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним - комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» був укладений договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 002-993-08-НКЛ . Згідно Договору кредиту Банк надав а [PERSON] отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 200000,00 (двісті тисяч) гривень, зі сплатою 16,0 % річних. Згідно вимог п. 1.1.1.2. Договору кредиту передбачено, що погашення Кредиту буде здійснюватись в наступному порядку до 10 числа (включно) кожного місяця, починаючи з дати укладення договору та з кінцевим терміном повернення заборгованості по Кредиту до 14 квітня 2023 року. Згідно іпотечного договору № 002-993-08-1 від 15 квітня 2008 року що укладений між [PERSON] та банком в якості забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором було передано в іпотеку банку трьохкімнатна квартира, загальною лтощею 67,91 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Зернова, будинок 40, ізартира 77, яка належить [PERSON] на праві власності. Пунктом 1.2. Договору кредиту передбачено, що кредит надається Позичальнику на: рефінансування; поточні потреби. Згідно вимог п. 2.1. Договору кредиту передбачено, що надання кредиту (траншу кредиту) на цілі, визначені п. 1.2. цього Договору проводиться шляхом видачі кредитором кредитних коштів позичальнику готівкою в національній валюті з позикового рахунку № 22335993481131 в ЭОФ АКБ «Укрсоцбанк», МФО 313010. Видача кредиту згідно пункту 2.1. Договору кредиту підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 15 квітня 2008 року та заявою на видачу готівки № 1 від 16 квітня 2008 року, що додається до позову. Згідно умов п. 2.4.5. Договору кредиту передбачено, що сплата процентів здійснюється щомісячно, у валюті наданого Кредиту на рахунок № 22380993481131 в ЗОФ Укрсоцбанк не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за Кредитом у повній сумі. 22 червня 2009 року згідно свідоцтва про смерть серія 1-ЖС № 147314 позичальник [PERSON] помер. Станом на дату смерті заборгованість позичальника становила 205725,39 гривень, яка складається з наступних сум: заборгованість за кредитом - 191265,00 гривень; заборгованості за відсотками - 14460,39 гривень. 19 жовтня 2009 року позивач звернувся до Другої Запорізької державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців. Згідно відповіді Другої запорізької державної нотаріально контори повідомлено, що вимога направлена до приватного нотаріуса [PERSON] за місцем відкриття спадкової справи. Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] повідомила, що спадкоємцями [PERSON], який помер 22 червня 2009 року є його дружина [PERSON], його сини [PERSON] та [PERSON], які проживають за адресою: [INFO]. На думку позивача, кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Згідно вищевказаного, позивач вважає, що відповідач [PERSON] повинна задовольнити вимоги кредитора (позивача) особисто, у розмірі, який відповідає її частці у спадщині тобто 3/5 частки власності та з урахування заборгованості за кредитом в сумі 123435,23 гривень, [PERSON] повинен задовольнити вимоги кредитора позивача особисто, у розмірі, який відповідає його частці тобто 1/5 частки власності у спадщині та з урахування заборгованості за кредитом в сумі 41145,08 гривень, [PERSON] повинен задовольнити вимоги кредитора (позивача) особисто, у розмірі 1 5 частки власності, який відповідає його частці у спадщині та з урахування заборгованості за кредитом в сумі 41145,08 гривень, а всього відповідачі повинні сплатити суму в розмірі 205725,39 гривень. Оскільки вимога кредитора щодо повернення боргу залишено відповідачами поза увагою, позивач просить суд звернути стягнення на нерухоме майно, що належить відповідачам на праві спільної сумісної власності. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у позові у повному обсязі, оскільки вимоги банку є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають нормам Закону. Обґрунтовуючи свої заперечення представник відповідачів доводив, що відповідно до норм цивільного законодавства зі смертю боржника зобовязання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, при цьому припиняє дію кредитний договір, укладений спадкодавцем, а виникають тільки зобовязання по погашенню суми боргу, нараховану банком - позивачем на день смерті боржника - спадкодавця. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має усі його права та несе усі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Як вбачається з Іпотечного договору №002-993-08-1 від 15.10.2008р., у забезпечення Договору кредиту №002-993-08-НКЛ від 15.10.2008року була передана квартира [ADDRESS], яка належала Іпотекодавцю - [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності ЯЯЯ № 507557 від 24.07.2006р., виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради. Тобто нерухоме майно, передане в іпотеку, не придбавалось за кредитні кошти. Крім того, представник відповідачів наполягає на застосуванні судом строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливем строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивачу було відомо про смерть боржника у 2009 році. Банком своєчасно була подана заява до нотаріальної контори, тобто своєчасно були заявлені вимоги про сплату боргу. Потім, в 2010 році до Ленінського районного суду м,Запоріжжя позивачем була подана позовна заява до тих же відповідачів з того ж самого предмету спору - про стягнення заборгованості(справа № 2-5256/2010). Проте, у судовому засіданні 26 листопада 2010року представник позивача заявив клопотання про залишення позову без розгляду, про що подав суду заяву. Ухвалою суду від 26 листопада 2010року клопотання було задоволене, позовна заява залишена без розгляду. Більше пяти років з дати залишення позову без розгляду і більше шести років з дня, коли позивачу стало відомо про смерть боржника, від позивача до відповідачів не надходило ніяких заяв, вимог чи пропозицій. Виходячи з наведенного, відповідачі та їх представник вважають, що заявлені позовні вимоги про звернення стягнення на квартиру в цілому не можуть бути задоволені судом, а тому у позові слід відмовити. Вислухавши пояснення відповідачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст.10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою\~статті 16 ЦК України\~передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно\~ст.57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.2\~ст.59 ЦПК України\~та ч.4\~ст.60 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ст.3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Порядок прийняття спадщини визначений гл.87 ЦК. Згідно з нормою ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у ст.1219 ЦК (стст.1218 , 1231 ЦК). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК). Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.608 ЦК зобовязання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязане з його особою і у звязку з цим не може бути виконане іншою особою. Перелік зобовязань, які не входять до складу спадщини, визначені ст.1219 ЦК, отже, зобовязання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини. За змістом ст.1281 ЦК спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом 6 місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Статтею 17 закону «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять. Відповідно до ст.23 закону «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобовязання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобовязань переходять обовязки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки. Отже, аналізуючи вищезазначені цивільно-правові норми, слід дійти висновку про те, що правила ст.1281 ЦК регулюють порядок предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобовязань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (гл.19 ЦК). В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] \~був позичальником за кредитним договором і іпотекодавцем за договором іпотеки, тобто одночасно виступав і боржником, і іпотекодавцем. У звязку з його смертю відкрилася спадщина, яку прийняли відповідачі, перебравши на себе обовязки іпотекодавця в межах вартості предмета іпотеки. Однак звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим лише за умови, якщо зобовязання боржником було порушене. Позивачем не було доведено певних доказів про наявність боргу за [PERSON]. Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивачу було відомо про смерть боржника у 2009 році. Банком своєчасно була подана заява до нотаріальної контори, тобто своєчасно були заявлені вимоги про сплату боргу. У 2010 році до Ленінського районного суду м,Запоріжжя позивачем була подана позовна заява до тих же відповідачів з того ж самого предмету спору - про стягнення заборгованості(справа № 2-5256/2010). Проте, у судовому засіданні 26 листопада 2010року представник позивача заявив клопотання про залишення позову без розгляду, про що подав суду заяву. Ухвалою суду від 26 листопада 2010року клопотання було задоволене, позовна заява залишена без розгляду. Таким чином з»ясовано, що більше пяти років з дати залишення позову без розгляду і більше шести років з дня, коли позивачу стало відомо про смерть боржника, від позивача не надходило ніяких заяв ані до суду ані до відповідчів. Отже й в ході судового розгляду позивач не навів суду належних доказів щодо пропуску позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом. \~ За такими обставинами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] акціонерного товариства «Уксоцбанк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідають вимогам закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed