Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване по [ADDRESS] , зняти його з реєстрації та виселити із житлового будинку, що розташований за даною адресою. Посилається на те, що є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . З відповідачем по справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 12 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області (актовий запис № 262). З 11 лютого 2010 року в належному їй будинку, без її відома, був зареєстрований відповідач. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2020 року, що набрало законної сили, шлюб між сторонами по справі був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в належному їй будинку. В зв`язку із неприязними відносинами з колишнім чоловіком позивач була змушена була переїхати з дітьми до своєї матері. Вважає, що подальше проживання відповідача у будинку є неможливим, оскільки реєстрація місця проживання не наділяє його правом власності на житлове приміщення. Перебування [PERSON] у належному їй будинку впливає на розмір комунальних платежів, які вона сплачує особисто. Крім того, дана обставина створює їй перешкоди у вільному розпорядженні належним їй майном, влаштуванні особистого життя та може призвести до інших негативних наслідків. Зазначає, що відповідач, поселившись у будинок, набув право користування чужим майном, що є по своїй суті сервітутом. Розірвання шлюбу є підставою припинення сервітуту. Користування відповідача спірним будинком порушує її права на повагу до приватного та сімейного життя, за умови, що відповідач має двокімнатну квартиру у м. Києві, яка була придбана сторонами у зареєстрованому шлюбі. Ухвалою від 04 серпня 2021 року було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження (а.с.50). 09 вересня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов (а.с.73-76), відповідно до якого він просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Посилається на те, що вселився у спірний будинок законно, на правах члена сім`ї, постійно проживає в ньому та не втратив інтерес до спірного житла до цього часу. Неповнолітній син проживає разом із ним у спірному будинку. Будь-яких неправомірних дій по відношенню до позивача він не вчиняв. Позивач добровільно покинула будинок, періодично проживає у м. Києві у квартирі, майнові права на яку належать йому. В силу усталеної судової практики сам факт припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє особу права користування займаним приміщенням, і спір необхідно вирішувати з урахуванням балансу інтересів обох сторін. 16 вересня 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наголошено, що припинення шлюбних відносин є безумовною підставою припинення сервітуту у відповідності до ст. 406 ЦК України. В силу своєї публічності не зверталася до правоохоронних органів через неправомірну поведінку відповідача. Зазначила, що інколи з дітьми буває в квартирі в м. Києві, яка є спільною сумісною власністю сторін по справі. До суду позивач [PERSON] не з`явилася, направила заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує, просить задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Зазначив, що сторони по справі розлучилися, отже відповідач перестав бути членом сім`ї позивача, втратив право сервітуту на спірний будинок, що є достатньою підставою для визнання його таким, що стратив право користування будинком. Відповідач не чинить перешкод, просто позивач не бажає проживати разом із ним, хоче створити нову сім`ю, можливо продати своє майно, але там зареєстрований відповідач, що порушує її право на розпорядження своїм майном. В будинку всього три кімнати, а сторони мають двох дітей: хлопчика та дівчинку, які також разом із сторонами по справі зареєстровані в будинку. Крім того, в будинку також зареєстрована мама позивача. Відповідач інколи вчиняє неправомірні дії по відношенню до позивача. У м. Києві у відповідача є житло, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки придбане в період шлюбу, однак чи оформлене право власності на це житло на відповідача - не знає. Всі ці обставини в сукупності порушують право позивача на приватне життя. Також підтвердив, що неповнолітній син сторін по справі інколи проживає з батьком у спірному будинку, інколи - у бабусі, мами позивача. Неповнолітня донька проживає із позивачем. Позивач інколи проживає і у квартирі в м Києві. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, заперечує проти його задоволення. Зазначила, що відповідач проживає у спірному будинку, куди вселився як чоловік позивача, разом із неповнолітнім сином. Іншого житла на зараз немає. Саме по собі розірвання шлюбу не може бути єдиною підставою позбавлення відповідача права на житло. Крім того, позивач разом із донькою періодично проживає у квартирі в м. Києві, майнові права на яку належать відповідачу. Судом встановлено наступне. На підтвердження позовних вимог позивачем подано до суду наступні документи: - копії договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 29 березня 2016 року та Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10-19), з яких вбачається, що позивач є власником, в тому числі і спірного будинку на підставі договору дарування; - копію свідоцтва про смерть, з якої вбачається, що [PERSON] (дарувальник за вищезазначеними договорами), помер [INFO] ; - копію рішення суду від 07 лютого 2021 року, з якого вбачається, що шлюб між сторонами, який було укладено 12 листопада 2005 року, розірвано за позовом позивача [PERSON] 07 лютого 2020 року. Рішення набрало законної сили 11 березня 2020 року (а.с. 23); - платіжки за користування природним газом та електроенергією у спірному будинку на ім`я [PERSON] та частково [PERSON] із зазначенням їх оплати від імені як [PERSON] , так і позивача (а.с. 25-34); - довідку про оплату майнових прав та Акт приймання-передачі об`єкту нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] (а.с. 3537), з яких вбачається, що відповідач [PERSON] є покупцем майнових прав на дану квартиру; - копію технічного паспорту на вищезазначену квартиру (а.с. 38-41), з якої вбачається план та технічні характеристики квартири. З копії паспорта позивача [PERSON] вбачається, що вона є зареєстрованою у спірному будинку. За послуги газу відповідачем у березні 2021 року сплачено 4318 грн. та 520 грн. Будь-яких інших доказів не подано, клопотань з цього приводу не заявлено, в тому числі і при вирішенні питання можливості закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. З інформації, яка надійшла на запит суду в порядку ч. 6 та ч. 7 ст. 187 ЦПК України, вбачається, що відповідач [PERSON] з 10.02.2010 є зареєстрованим у спірному будинку. Таким чином, на підставі поданих доказів судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.11.2005 по 11.03.2020. В період шлюбу з 10.02.2010 відповідач зареєстрований у спірному будинку. Під час проживання у шлюбі позивач на підставі договору дарування стала власником земельної ділянки та спірного будинку. [INFO] дарувальник [PERSON] помер. Після розірвання шлюбу 05.03.2021 на ім`я відповідача видана довідка про оплату майнових прав та Акт приймання-передачі об`єкту нерухомості. Оплата комунальних послуг за спірний будинок здійснюється як позивачем, так і частково відповідачем. Представниками сторін в судовому засіданні, а сторонами у поданих ними відзиві та відповідні на відзив, визнано, що неповнолітній син сторін періодично проживає з відповідачем у спірному будинку, а позивач з дітьми періодично проживає у квартирі в м. Києві. Будь-яких доказів на підтвердження зазначених позивачем обставин неправомірності поведінки відповідача по відношенню до неї, реєстрації у спірному будинку інших (крім позивача та відповідача) осіб, кількості житлових кімнат у спірному будинку, проживання позивача з дітьми у своєї матері не надано. Отже, спір виник з приводу користування житловим приміщенням між колишнім подружжя, одному з яких (позивачеві) житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя (відповідач) вселився до цього будинку як член сім`ї і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. В силу ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. «Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.» Саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17. При цьому, позивач та його представник, посилаючись на дану постанову Великої Палати ВС, наголошували, що втрата сімейних зв`язків є безумовною підставою для виселення колишнього члена сім`ї. Отже, при розгляді даної справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, також наявності чи відсутності іншого житла. Питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишилися проживати спільні з відповідачем діти, однак син також проживає періодично і з батьком, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ зазначено, що конкретне місце проживання є «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, якщо, в тому числі, наявні достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції ( рішення ЄСПЛ у справі «Станкова проти Словаччини», «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Пауліч проти Хорватії»). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Таким чином, за висновками про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Однак, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. В силу ч. 1-3 ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, зважаючи на вищезазначене, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що належних, допустимих та достатніх доказів того, що інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, не надано. Відповідач більше 10 років зареєстрований і проживає в спірному будинку. Після розлучення продовжує проживати у будинку і з ним періодично проживає і неповнолітній син. Частково оплачує комунальні платежі. Доказів протиправності його поведінки по відношенню до позивача, що стало перешкодою у користуванні останньою спірним будинком, не надано. Як не надано доказів неможливості проживати в будинку в наслідок недостатності кімнат для цього. Відповідач згідно договору купівлі-продажу набув майнові права на об`єкт нерухомості, тобто отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Крім того, даним об`єктом користується й позивач, що зазначено нею особисто. Крім того, неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зважаючи на вищезазначене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 29, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст. 6 СК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України,

Outcome: dismissed