Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] ; збільшити встановлений раніше Харківським районним судом Харківської області розмір аліментів, а саме: стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/ 4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування позовних вимог зазначалося, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2003 року. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини відносини почали погіршуватися через безвідповідальність та байдужість відповідача, виникали конфлікти та сварки у сім`ї, що призвело до припинення фактичних сімейних відносин та з лютого 2005 року відповідач залишив сім`ю. 13.07.2007 року шлюб між сторонами розірваний. Після припинення шлюбних відносин позивач не чинила та не чинить перешкод відповідачу у спілкуванні, проте відповідач не приймає жодної участі у вихованні дитини, не цікавиться станом здоров`я, інтересами та успіхами сина. Після розірвання шлюбу позивач разом з дитиною проживала за адресою: [ADDRESS] , та дитина повністю знаходиться на утриманні позивача. Відповідач аліментарне утримання не надавав, тому позивач у 2006 році вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів та відповідно до довідки від 30.10.2008 року, виданої ВДВС Харківського РУЮ Харківської області, позивач не отримувала аліменти від [PERSON] у період з 01.05.2008 року по 30.10.2008 року. Також позивач зазначає, що відповідач вихованням та навчанням сина ніколи не займався, батьківські обов`язки належним чином не виконував, так як повністю був відсутній у житті дитини. Крім того, відповідач не піклувався здоров`ям сина, не брав жодної участі у його лікуванні, профілактичних заходах, щепленнях. Не займався оздоровленням дитини, не возив дитину на відпочинок, не надавав жодних коштів на лікування, оздоровлення сина та відпочинок. Таким чином, враховуючи викладене, позивач зазначає, що відповідач не приймає жодної участі у вихованні, розвитку, дозвіллі сина та вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Щодо збільшення аліментів на утримання неповнолітнього сина позивач зазначає наступне. На теперішній час відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, забезпеченням дитини займається позивач. Відповідач не виконує свій обов`язок по сплаті аліментів у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України, хоча є здоровою та працездатною людиною. Також позивач зазначає, що в країні стрімко та непропорційно зросли ціни на продукти харчування та сплату комунальних послуг, а також інші необхідні речі для дитини (одяг, взуття, шкільні приналежності, гігієнічні засоби), тим самим позивача поставлено у вкрай тяжке матеріальне становище, що впливає і на матеріальне становище дитини. Тому вимушена звертатися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. 13.11.2018 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надані письмові пояснення по даній цивільній справі, з яких вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради підтримує у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] у зв`язку з тим, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що відповідно до ч. 2 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення його прав. Крім того, Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок щодо доцільності батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.12.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання по справі. 31.01.2019 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Ящук Н.А. подано заяву про долучення до матеріалів справи письмових доказів та слухання підготовчого судового засідання без участі позивача та її представника. 31.01.2019 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Ящук Н.А. подано клопотання про виклик свідків. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.01.2019 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, викликано в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , попередивши їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Заруцький Р.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву на позов. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян. Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади. Будучи обізнаним про розгляд справи судом, відповідач відзиву та жодних доказів не подав, а тому розгляд справи здійснений судом на підставі наявних доказів, що містяться в матеріалах справи. Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. 13.11.2018 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надані письмові пояснення по даній цивільній справі, з яких вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради підтримує у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] у зв`язку з тим, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що відповідно до ч. 2 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення його прав. Крім того, Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок щодо доцільності батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст.280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечували позивач та її представник. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого 20.09.2003 року Височанською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 67, а.с. 10. В свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , виданому 02.03.2004 року Височанською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 12, [NUMBER] , батьками записані: [PERSON] , [PERSON] , а.с. 11. 13.07.2007 року шлюб між сторонами розірваний, на підтвердження надане свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане 13.07.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 349, а.с. 10а. Відповідач не виконує обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Життям сина не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною, та не приймає участь у вихованні сина. Так, з довідки виконавчого комітету Височанської селищної ради від 25.10.2008 року № 4601 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: чоловік - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, а.с. 13. Відповідно до акту від 21.10.2008 року, складеного комісією у складі депутата Височанської селищної ради Столяренко Н.Ф., членів вуличного комітету Абрамчук Т.Л. та [PERSON] на предмет підтвердження факту не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час виходу за вказаною адресою комісія встановила, що між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірваний. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Зі слів [PERSON] батько дитини не приймає участі у вихованні сина, починаючи з віку 1 рік 2 місяці, не відвідує його, матеріальну допомогу не надає. Висновки комісії: [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 20.02.2005 року, з дитиною не спілкується, матеріальну допомогу не надає, а.с. 14. З матеріалів справи вбачається, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти за рішенням суду на утримання дитини не сплачує. Так, з довідки про неотримання аліментів, виданої 30.10.2008 року № 17/8175 ВДВС Харківського районного управління юстиції Харківської області, вбачається, що [PERSON] дійсно не отримувала аліменти від [PERSON] у період з 01.05.2008 року по 30.10.2008 року відповідно до виконавчого листа № 2-1380 від 13.04.2006 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] , 2004 року народження, у розмірі 1/ 4 частини від усіх видів заробітку, а.с. 16. Згідно відповіді міськрайонного ВДВС по Харківському району та м. Люботину ГТУЮ у Харківській області від 09.10.2018 року № 35867 встановлено, що згідно даних АСВП на виконанні міськрайонного ВДВС по Харківському району та м. Люботину ГТУЮ у Харківській області перебуває виконавче провадження № 43832689 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-1380 від 13.04.2006 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/ 4 частини, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 13.02.2006 року до повноліття дитини. 06.05.2006 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Станом на 01.10.2018 року загальна заборгованість по аліментам становить 95 592,03 грн. 09.10.2018 року державним виконавцем винесено повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників. Стосовно виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання матері [PERSON] у розмірі 1/ 6 частини від усіх видів заробітку, щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, станом на теперішній час у відділі відсутнє, а.с. 44. З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів з [PERSON] , вбачається, що відповідно до виконавчого листа № 2-1380 від 13.04.2006 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/ 4 частини, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 13.02.2006 року до повноліття дитини, загальна заборгованість по аліментам становить 95 592,03 грн., а.с. 45-46. Також судом встановлено, що відповідач не брав участі у дошкільному та шкільному навчанні сина, що підтверджується наступними доказами. Так, відповідно до довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 122 Харківської міської ради» № 117 від 24.10.2008 року, [PERSON] , [INFO] , виховувався у Комунальному закладі «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 122 Харківської міської ради» та його батько [PERSON] з моменту вступу дитини до дошкільного закладу та теперішній час дійсно з дитячого закладу дитину ніколи не забирав, ніколи його не бачили, а.с. 18. Крім того, відповідно до листа Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 122 Харківської міської ради» від 07.09.2018 року № 01-10/69, встановлене наступне. Дитина - [PERSON] , [INFO] , відвідував вказаний дошкільний навчальний заклад з 24.11.2006 року по 14.06.2010 року. Мати дитини - [PERSON] , [INFO] , мешкала за адресою: [ADDRESS] , піклувалася про дитину, займалася вихованням, розвитком та здоров`ям дитини. відвідувала батьківські збори групи та дошкільного навчального закладу, приймала участь у святах та житті дошкільного закладу. Стосовно участі батька, [PERSON] , [INFO] , щодо приймання участі у житті дошкільного закладу: з батьком дитини не знайомі; до закладу дитину не приводив, із закладу не забирав; батьківські збори групи та дошкільного навчального закладу не відвідував жодного разу. Свята та розваги, у яких приймав участь [PERSON] , батько не відвідував; стосовно оплати за утримання дитини (харчування) у дошкільному закладі, відповіді надати не можливо. Квитанція про сплату зберігається у дошкільному закладі протягом трьох років, а.с, 19. З відповіді КНП «Міська дитяча поліклініка № 12» Харківської міської ради від 07.09.2018 року № 01-12/21 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , перебуває під наглядом фахівців поліклініки з лютого 2014 року по теперішній час. Хлопчик на диспансерному обліку не перебуває. Згідно інформації від дільничного лікаря - педіатра та історії розвитку дитини, догляд за хлопчиком забезпечує [PERSON] та бабуся [PERSON] Всі рекомендації лікарів виконуються в повному обсязі. Батько хлопчика за медичною допомогою з приводу стану здоров`я сина до поліклініки не звертався, а.с. 20. Згідно характеристики учня 9-А класу КЗ «ХЗОШ № 61» [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] навчається в КЗ «ХЗОШ № 61» з першого класу. Зарекомендував себе як дисциплінована, скромна, весела дитина. Має навчальні досягнення достатнього рівня. На уроках активний, але не завжди уважний, тому навчається не на повну силу. Має добрий загальний розвиток. До виконання доручень ставиться відповідально. Бере активну участь в житі класу та школи. Був активний учасником спортивних змагань та культмасових заходів. Додатково займається в секції з баскетболу. Має багато друзів у класі та школі. Мати [PERSON] постійно приділяє належну увагу вихованню дитину. З усіх питань стосовно навчання та поведінки дитини звертається до класного керівника або вчителя - предметника. Завжди відвідує батьківські збори, підтримує зв`язок з класним керівником. Дитина чиста, охайна. Батько [PERSON] за весь час навчання дитини жодного разу не відвідував школу, батьківські збори, не цікавився та не цікавиться шкільним життям та навчанням сина. Ніколи не телефонував з приводу навчання, відвідування школи дитини ні класному керівнику, ні адміністрації школи. Мати [PERSON] , [PERSON] , постійно бере участь у шкільній та позашкільній діяльності дитини, а.с. 21. 13.11.2018 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок щодо доцільності батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , а.с. 26-27. Допитана у судовому засідання в якості свідка неповнолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , пояснив, що з батьком спілкувався у січня 2018 року у травмпункті, тоді як [PERSON] зламав палець, батько на прохання матері приїхав та заплатив за гіпс. До цього він батька пам`ятав лише по фотознімкам, у свідомому віці його жодного разу не бачив. Участі в його вихованні, утриманні батько ніяк не приймав. Після зустрічі у травмпункті вони обмінялися телефонами, батько обіцяв йому зателефонувати, однак жодного разу так і не подзвонив. На день народження та інші свята батько його не вітає. Мати не перешкоджає йому спілкуватися з батьком. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю позивача та бабусею [PERSON] . Коли вони відсвяткували перший день народження [PERSON] , відповідач на наступний день зник. 02.03.2005 року відповідач повернувся додому, поговорив з позивачем, зібрав речі та пішов з дому. Зі слів доньки та онука їй відомо, що відповідач не телефонує сину навіть на день народження. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Положеннями ст. 153 СК України закріплено право батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, що передбачено ст. 157 СК України. Статтею 164 СК України встановлені виключні підстави для позбавлення батьківських прав, якщо мати, батько: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Передбачено правові наслідки позбавлення батьківських прав, серед яких визначено втрату батька особистих немайнові прав щодо дитини та звільнення від обов`язків щодо її виховання, ст. 166 СК України. Положеннями ст.71 СК України передбачено врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згідно резолюції 1386 (XIV) від 20.11.1959 року встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (Принцип 2). Дитині, яка є неповно справною фізично, психічно або соціально, мають бути забезпечені спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан (Принцип 5). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991року, проголошено наступне: 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Оцінка обставин справи у відповідності до положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини. А. Загальні принципи. В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами Суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом». Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. 2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини, і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. 3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним). Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як батьку неповнолітньої дитини в провину ставиться тривале та тотальне ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Повертаючись до обставин даної справи суд підкреслює, що матеріалами справи, поясненнями позивача, свідка та самої дитини по справі підтверджується, що відповідач свідомо вихованням дитини не займається, матеріальної допомоги не надає, його розвитком та досягненнями не цікавиться. Таке нехтування з його боку має тривалий та тотальний характер,. В той же час, відсутність добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини з боку відповідача примусили позивачку по справі звертатися до суду вже з позовом про стягнення аліментів. Як встановлено в процесі розгляду справи вказане рішення суду з боку відповідача не виконується, в нього рахується значна за розміром заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 95 592,093 грн. Відповідач взагалі не відвідує сина, що особисто підтвердив [PERSON] , не бачиться з ним. Батько не освідчений про стан здоров`я дитини, його фізичний та інтелектуальний розвиток, потреби в зв`язку із навчанням та позашкільними заняттями. Наведене в своїй сукупності, на думку, суду може свідчити про свідоме ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач жодного разу не звернувся до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні сина та щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку позивача, так як і не надав доказів, які б підтверджували факт його звернення до уповноважених органів держави з метою захисту прав своїх дітей, сприянні йому будь-яким чином реалізувати свої батьківські обов`язки. При цьому, суд бере до уваги те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ним своїх батьківських обов`язків по утриманню та вихованню дитини, які б спростували доводи позивачки. Крім цього, відповідач та дитина з 2005 року постійно проживають окремо, що свідчить про те, що в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він не проживає з дитиною протягом тривалого часу, так само даний захід не позбавить відповідача можливості побачення із своїм сином. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між відповідачем та дітьми. Суд, також, враховує, що в ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач є гарною матір`ю, про що свідчить доглянутість та забезпеченість дитини необхідними побутовими предметами, її доброзичливе та уважне ставлення до своїх дітей, довірливі відносини з ними, належне піклування про дітей та приділення з її боку уваги їх здоров`ю, розвитку і вихованню. Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачі мають право у випадку зміни їх поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. В даному випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для забезпечення першочергової уваги інтересам дитини. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить приписам національного та міжнародного законодавства, а також практиці Європейського суду з прав людини, а тому викладені у прохальній частині позовної заяви вимоги є доведеними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне. На теперішній час відповідач у матеріальному забезпеченні свого сина, [PERSON] , [INFO] , участі не бере. Забезпеченням спільної дитини займається позивач. Відповідач не виконує свій обов`язок по сплаті аліментів у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України, а саме обов`язку утримувати свою дитину. Це, зокрема, виявляється у тому, що відповідач відмовляється добровільно надавати необхідні кошти на утримання сина, а саме: на здобуття освіти, придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів, заняттям дозвілля тощо. Дитина повністю знаходиться утриманні позивача. Щомісячні витрати на дитину складаються з витрат на харчування, придбання одягу та взуття, гігієнічні засоби, медикаменти та лікування, заняття дозвілля, що значно перевищує розмір аліментів, який присуджений рішенням Харківського районного суду Харківської області. Положеннями ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 141 Сімейного кодексу України, встановлює рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 Сімейного кодексу України, так і положень ст.ст. 183, 184 Сімейного кодексу України. Частина перша статті 192 Сімейний кодекс України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст ст.ст. 181,192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України). Стаття 192 Сімейного кодексу України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст.184 Сімейного кодексу України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 Семійного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Згідно правової позиції, яка викладена у справі за №143 цс 13, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України від 05.02.2014р. постановила з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 Сімейного кодексу України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 Сімейного кодексу України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Отже, в Законі закріплено можливість зменшення чи збільшення розміру сплачуваних аліментів та вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я, інші випадки, прямо передбачені Сімейного кодексу України. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмiр алiментiв на одну дитину не може бути меншим, нiж зазначений у ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи, що на даний час змінився розмір прожиткового віку порівняно з 2006 роком, змінився вік дитини, а відповідно зросли потреби у забезпеченні дитини необхідним для проживання, харчування, нести відповідальність по утриманні дитини повинні обидва батьки, суд приходить до висновку про збільшення розміру аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/ 4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.09.2018 року до досягнення дитиною повноліття, припинивши з цього часу стягнення аліментів у розмірі 1/ 4 частини щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку за виконавчим листом № 2-1380/06 від 13.04.2006 року, виданим Харківським районним судом Харківської області, виходячи з принципу рівності участі батьків у вихованні та утриманні дітей, оскільки прожитковий мінімум, згідно з визначенням, наведеним в ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно з п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved