Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулася з вказаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначила, що вона зі своєю неповнолітньою донькою проживає в квартирі № 204, що по вул. Целевича, 1 «А» в м. Івано-Франківськ, разом з своїми батьками відповідачами [PERSON] та [PERSON] Зазначена квартира складається з трьох окремих ізольованих кімнат, житловою площею: 17,6 кв.м., 11,6 кв.м., та 9,8 кв.м.; а також кухні площею 7,4 кв.м., коридору, вбиральні, ванної кімнати, двох вбудованих шаф, двох балконів, на належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачам в рівних долях. Загальна площа квартири становить 64,1 кв.м., житлова 39,0 кв.м. З часу народження доньки, сторони погодили, що у спільній квартирі позивач з донькою буде займати квартиру площею 17,6 кв.м., а відповідачі будуть займати інші дві житлові кімнати площею 11,6 кв.м. та 9,8 кв.м., що є і на даний час. Однак останнім часом між ними часто виникають конфлікти, та позивач неодноразово зверталась до відповідачів з приводу спільних фінансових витрат, що повязані з утриманням квартири, а саме щодо спільної оплати за квартплату та комунальні послуги, проведення поточних ремонтних робіт. На такі звернення відповідачі реагують грубою лайкою та вимогою забратись із квартири разом з донькою, стверджуючи що позивач не має ніяких прав на квартиру. Позивач зазначає, що сплачує платежі по квартирній платі та платі за комунальні послуги з власних коштів, проте квитанції надаються на ім'я основного квартиронаймача, а саме батька позивача, а не на ім'я того хто сплачує. Отже виконання позивачем обовязків по оплаті за квартиру та надання комунальних послуг ускладнюється наявністю лише одного особового рахунку. Згідно законодавства України, дана квартира не може бути поділена у натурі, оскільки не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами. На підставі наведеного просила суд встановити порядок користування житловими приміщеннями в квартирі № 204, яка знаходиться в будинку № 1 «А» по вул. Целевича в м. Івано-Франківськ наступним чином: позивачу [PERSON] залишити в користуванні житлову кімнату площею 17,6 кв.м. (з балконом), відповідачам [PERSON] та [PERSON] залишити в користуванні житлові кімнати площею 11,6 кв.м. (з балконом) та 9,8 кв.м., кухню площею 7,4 кв.м., вбиральню площею 1,5 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., коридор площею 11,8 кв.м., дві вбудовані шафи площами 0,3 кв.м. та 1,2 кв.м. залишити у спільному користуванні. Вважає, що встановлення такого порядку користування житловими приміщеннями даної спільної квартири не порушить житлових прав та інтересів відповідачів, які не погоджуються добровільно документально оформити порядок користування житловими приміщеннями, та житлові умови нікого з них погіршені не будуть. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, позивач подала заяву за змістом якої позов підтримала з мотивів, викладених в заяві, просила позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст.280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи думку позивача, викладену в її письмовій заяві, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування житловим приміщенням, внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення до [PERSON] та [PERSON] шляхом визначення порядку користування квартирою. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 358 ЦК України визначає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] являються власниками квартири [ADDRESS] «А» в м. Івано-Франківськ, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21.06.1993 року (а.с.5), в якій спільно проживають. Крім цього у даній квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дочка позивача [PERSON] [PERSON], [INFO] (а.с.8,9). Згідно копії технічного паспорту на квартиру (а.с.6-7) квартира № 204 в будинку № 1 «А» по вул. Целевича в м. Івано-Франківськ, загальною площею 64,1 кв.м., складається з трьох кімнат житловою площею 39,0 кв.м., в тому числі 1-а кімната 11,6 кв.м., 2-а кімната 9.8 кв.м., 3-я кімната 17,6 кв.м., а також кухня площею 7,4 кв.м., ванна кімната площею 2,9 кв.м., вбиральня 1,5 кв.м., коридор 11,8 кв.м., вбудовані шафи 0,3; 1,2 кв.м. Квартира обладнана балконом 1,1;0,5 кв.м. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Позивач зазначила, що між нею та відповідачами [PERSON] та [PERSON] часто виникають конфлікти. Позивач неодноразово зверталась до відповідачів з приводу спільних фінансових витрат, що повязані з утриманням квартири, а саме щодо спільної оплати за квартплату та комунальні послуги, проведення поточних ремонтних робіт, на що відповідачі реагують грубою лайкою та вимогою забратись із квартири разом з донькою, стверджуючи що позивач не має ніяких прав на квартиру. Позивач також зазначає, що сплачує платежі по квартирній платі та платі за комунальні послуги з власних коштів, проте квитанції надаються на ім'я основного квартиронаймача, а саме батька позивача, а не на ім'я того хто сплачує. Відповідно до ч.ч. 2,5 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Як вбачається з ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вказаний позивачем варіант найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників і що встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників. Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Outcome: approved