Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] , у якому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальної частки у квартирі [ADDRESS] , припинивши одноосібне право власності на цю квартиру, зареєстроване за [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 2006 року, який розірвано 5 липня 2019 року рішенням Галицького районного суду м.Львова. Стверджує, що за час перебування у шлюбі вони купили квартиру [ADDRESS] , власником якої, згідно договору купівлі-продажу є відповідач. Вказану вище квартиру сторони придбали за кошти, частину з яких вони заробили самостійно - 101 000 грн., а частину - 202 000 грн. взяли у кредит. Крім того, вказана квартира є предметом іпотеки. Незважаючи на те, що квартира оформлена на відповідача, вона є майном. придбаним за спільні кошти подружжя, а відтак є спільною сумісною власністю. Вказує, що вони з відповідачем не проживають разом та відносин не підтримують. Також, у неї погіршився матеріальний стан, оскільки відповідач не допускає її до роботи на фірмі, яку вони створили спільно у м.Неаполь, Італія. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві. Відповідач повторно не з`явився у судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, відзиву на позовну заяву не подано, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Представник третьої особи у судове засідання також не з`явився, однак подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі. Крім того, вказав, що у разі ухвалення рішення на користь позивача, [PERSON] не лише набуде права власності на спірну квартиру, а й статус іпотекодавця, згідно договору іпотеки №014/08-5/7192-СК від 16.12.2005 року та договору про внесення змін до договору іпотеки від 26.10.2016 року. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем 26.06.2015 року зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Галицького районного суду м.Львова від 5 липня 2019 року. У шлюбі народилася донька - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Заплотинською О.Б., сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , яка складається із двох житлових кімнат, площею 46,1 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири становить 73,7 кв.м та комора в підвалі, площею 6,0 кв.м (а.с.17), яку було зареєстровано на відповідача [PERSON] Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що продаж вчинено за 303000 грн., з яких 101000 грн. отримано продавцем до підписання цього договору, а 202000 грн. покупець зобов`язувався передати продавцеві до 17.12.2005 року. 15.12.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено Кредитний договір №014/08-5/7192-СК, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 40 000 доларів США строком до 15.12.2020 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,25% річних (а.с. 31-32). За змістом п. 2.1 Кредитного Договору -кредитні кошти призначені для купівлі квартири у [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір іпотеки №014/08-5/7192-СК від 16.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Заплотинською О.Б., зареєстрований за №3243, згідно якого в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Одночасно з укладенням договору іпотеки на підставі ст.73 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом накладено заборону відчуження переданого в іпотеку майна до припинення договору іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за №3244. 26.10.2016 року між банком та [PERSON] укладено додаткову угоду №014/08-5/7192-СК/81-1/26089 до кредитного договору, згідно якої сторони погодили зміну валюти зобов`язання по кредиту з долара США на гривню, визначено дату остаточного погашення кредиту 26.01.2023 р. Також, у зв`язку із укладеною додатковою угодою було внесено відповідні зміни до договору іпотеки шляхом укладення 26.10.2016 року нотаріально посвідченого договору про внесення змін до договору іпотеки №014/08-5/7192-СК, посвідчений 16.12.2005 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Заплотинською О.Б. за реєстровим №3243. Перед укладенням вказаних вище договорів, [PERSON] , як дружина позичальника [PERSON] надавала письмову згоду-заяву на їх укладення та засвідчувала особистим підписом ознайомлення та погодження на зміну умов Кредитного договору. Відтак, матеріалами справи встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу за кошти -частину спільних в сумі 101 000 гривен переданих згідно п. 2 Договору купівлі-продажу продавцю до його підписання та частину, що становить 202 000 гривен, отримані відповідачем у кредит. Твердження позивача про внесення сторонами за спірне житло 101000 гривен спільних коштів подружжя відповідач не спростував. За змістом того ж п. 2 Договору купівлі-продажу квартири від 15.12. 2005 року - 202 000 гривен Покупець зобов`язується передати Продавцеві , а Продавець зобов`язується прийняти вказану суму готівкою до 17 грудня 2005 року. Згідно наданої позивачем довідки ЛОП АППБ « АВАЛЬ» від 19 грудня 2005 року № 10-22б/7 розмір кредиту у доларах США складає 40 000,00, що за курсом НБУ на дату укладення кредитного договору у національній валюті становить 202 000, 00 гр. За змістом нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 15 грудня 2005 року - продавця за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 15 грудня 2005 року - розрахунок по даному договору проведено повністю. Таким чином встановлено, що отримана відповідачем [PERSON] вся сума кредитних коштів за Кредитним договором №014/08-5/7192-СК від 15.12.2005 року була передана продавцю за договором купівлі-продажу спірної квартири, тобто отримані за кредитним договором кошти одним із подружжя використані в інтересах сім`ї. Придбання спірної квартири для подружжя стверджується придбанням такої у шлюбі. Крім того, із наданих позивачем технічної документації на квартиру, така складається з 2-х кімнат( житлова площа 46, 1 м кв) та кухні з вигодами, загальною площею 73,7 м кв. За даними довідки від 19.06. 2019 року ЛКП» Цитадель-центр»- позивач з дочкою сторін зареєстровані у цій квартирі як дочка та дружина власника. За умов Програми молодіжного житлового кредитування, з урахуванням якої відповідачу надавався цільовий кредит на придбання спірної квартири, сума такого кредиту визначалась виходячи з норми 21 м кв загальної площі житла на одного члена сім`ї та додатково 20 кв м на сім`ю. Тому з урахуванням даних про площу квартири - така набувалась для сім`ї сторін, як спільне майно. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина 2 статті 372 ЦК України). Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4,5) житло, земельна ділянка, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його/її приватизації. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України , яка передбачає , що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором ,використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна , яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя,до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору -інтереси сім`ї,а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано суду доказів у спростування доказів наданих позивачем у справі. А такі докази підтверджують під ставність позову . Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу в рівних частках. За таких підстав, суд дійшов висновку, що позивач надала достатньо доказів на підтвердження позову та її позов підлягає задоволенню. Поряд з тим, оскільки спірна квартира є предметом іпотеки, суд зазначає наступне. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Тому спірна квартира підлягає поділу в рівних частинах, а вимог про врахування боргових зобов`язань при поділі спірного майна сторонами не заявлено. Із урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Райффайзен Банк Аваль» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Вказане також підтверджується правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 08 липня 2019 року у справі №522/17048/15-ц (Провадження №61-33246св18). Враховуючи наведене, зібрані у справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 1515 грн., сплата якого підтверджена квитанцією №22 від 30.08.2019 року (а.с. 7).

Outcome: approved