Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення квартири [ADDRESS]. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі № 1799 є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до умов договору купівлі - продажу продавець зобов'язався звільнити квартиру, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали до 29.10.2013 року. Однак, у вказаній квартирі залишився зареєстрованим відповідач [PERSON] , який продовжує проживати у вказаній квартирі разом з співмешканкою [PERSON] Відповідачі відмовляються звільнити квартиру. З посиланням на викладене , на норми ст.ст. 316,321, 379,383,406 ЦК України , ст. 150 ЖК України просить суд винести рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та виселити [PERSON] та [PERSON] з вказаної квартири. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги , просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові . Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом за реєстровим № 1799/а.с. 5/ Згідно з даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.10.2013 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], копія приєднана до матеріалів справи./а.с.6/ Згідно довідки КП «ЖРЕР» № 5 від 23.01.2014 року за № 322, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач по справі - [PERSON] /а.с. 8/ Як вбачається із газети обласної ради і обласної державної адміністрації «Новини Закарпаття» № 45-46 (4216-4217) від 26.04.2014 року [PERSON] та [PERSON], були повідомлені про судове засідання, яке призначено на 07.05.2014 року 09 год. 30 хв. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі . Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Як встановлено судом, відповідачі по справі не є членом сім'ї власника квартири і не перебувають з власником квартири у сімейних відносинах. Відповідно до вимог ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS], а відповідачі не є членами сім'ї власника квартири, реєстрація відповідача [PERSON] та проживання у будинку порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення квартири [ADDRESS] є обґрунтованими і підлягають до задоволення, оскільки представник позивача в судовому засіданні належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved