Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2012 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить дозволити виїзд за межі території України неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним 16-річного віку у супроводі матері - [PERSON] або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, самостійно без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька дитини - [PERSON] ; дозволити їй оформлення проїзних документів (паспорту для виїзду за кордон) для тимчасового виїзду за межі території України неповнолітнього громадянина України [PERSON] , [INFO] , без нотаріально посвідченої згоди батька дитини - [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають сина - [PERSON] , [INFO] . Який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею, і знаходиться на її утриманні, оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів, визначених рішенням суду, має заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 28.05.2019 становить 24360,21 грн. Участі у вихованні дитини відповідач не приймає, не піклується про його духовний і фізичний розвиток, тому всі обов`язки щодо виховання та утримання дитини здійснюються нею, за допомогою її матері - бабусі дитини. Зазначила, що її родина має багато родичів за кордоном, тому вона має можливість і бажання подорожувати з сином. Оскільки питання отримання щоразу дозволу від батька дитини на виїзд за кордон для відпочинку та оздоровлення проходять дуже складно, зокрема тому, що їй доводиться розшукувати відповідача, примушувати його у призначений час з`явитися до нотаріуса, крім того витрачати кошти на нотаріальне посвідчення його згоди, вважає, що в інтересах дитини, з якою вона має намір і в подальшому періодично виїжджати за кордон для його відпочинку, оздоровлення та розширення світогляду, слід врегулювати порядок надання батьком дозволу на виїзд сина та оформлення паспорту на нього для виїзду за кордон у судовому порядку, до досягнення дитиною 16-річного віку. Просила залучити до участі у справі службу у справах дітей та зобов`язати її провести обстеження умов мешкання позивача і дитини і, надати суду відповідний акт. Ухвалою від 10.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Після ознайомлення з позовом, Відповідач відзив на позов не подав, але надав суду заяву про визнання позовних вимог та проведення розгляду справи за його відсутності /а.с.70/. Позивач також просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги задовольнити /а.с.69/. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі /а.с.67/. За таких обставин судом постановлено розгляд справи проводити без учасників, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки до суду всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини. Сторони у справі з 26 квітня 2014 року перебували зареєстрованому шлюбі, який рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року розірвано /а.с.9, 13/. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем /а.с.10, 11/, на утримання якого судовим рішенням від 23.11.2018 з батька дитини - [PERSON] стягнуто аліменти на користь матері - [PERSON] /а.с.14/. Як вбачається із матеріалів справи, позивач протягом 2018, 2019 років виїжджала з малолітньою дитиною за кордон за письмовою згодою батька дитини - відповідача у справі [PERSON] , оформленою його нотаріально посвідченими заявами від 19.06.2018 та 19.04.2019 /а.с.19-23/. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюють порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, перетинання державного кордону громадянами України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України також врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ № 57 від 27.01.1995, за приписами частини четвертої яких виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з положеннями ст.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тобто, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків, на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивач же у цій справі просить дозволити виїзд малолітнього сина за кордон без супровіду та нотаріально посвідченої згоди батька дитини, до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто без зазначення конкретного періоду, дати, країни виїзду, тобто постійно. При цьому не зазначає в позові і не надає доказів того, що відповідач заперечує проти виїзду малолітньої дитини за межі України, або будь-яким чином перешкоджає цьому, а тільки посилається на необхідність щоразу проходити процедуру нотаріального посвідчення його письмової згоди, водночас долучає до позовної докази того, що відповідач таку згоду на виїзд дитини вже неодноразово надавав в присутності нотаріуса. Суд вважає, що надання дозволу на постійне перетинання дитиною кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.04.2017 у справі № 235/139/16-ц/6-15цс17. Окрім того, надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, на майбутнє, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства, про що зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 09.07.2015 у справі № 6-7961св15 та Верховний Суд в постанові від 07.11.2018 у справі № 757/22890/16-ц Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Таким чином, суд вважає, що наведенні вище положення закону дають можливість виїжджати дитині за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, оскільки Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав, визначених Правилами перетинання державного кордону громадянами України, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, cуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Тому, з огляду на надані позивачем докази, незважаючи на те, що відповідач проти задоволення позову не заперечував і надав заяву про визнання позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд за межі території України малолітнього сина сторін до 16-річного віку без згоди батька, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відмови відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон дітей чи створенні перешкод у її виїзді за межі України. Розглядаючи вимогу про надання позивачу дозволу на оформлення паспорта для виїзду дитини за кордон, суд приходить до наступного. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України крім вищевказаних нормативно-правовоих актів визначено Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п.18 зазначених Правил за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами визначено також, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Згідно з п.18 цих Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Наданими позивачем доказами встановлено, що малолітній дитині сторін - [PERSON] , [INFO] , компетентним органом 30 травня 2018 року було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, строк дії якого закінчується 30 травня 2022 року /а.с.12/. За таких обставин суд вважає, що вимога про надання дозволу на оформлення паспорта для виїзду дитини за кордон, з якою позивач звернулася до суду 12.12.2019, заявлена ним передчасно, оскільки строк дії паспорта, виданого дитині 30.05.2018, на час подання позову до суду, не закінчився. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які даному випадку складаються із судового збору,у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed