Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] спілка «Буковинський Альянс» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення інфляційного відшкодування. Мотивують заявлені вимоги тим, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.02.2010 року позовні вимоги [PERSON] спілки «Буковинський Альянс» до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 35760,82 грн. було задоволено; рішення суду звернуто до виконання, однак фактичного виконано рішення не було, внаслідок чого, зобовязання не є припиненими, а отже, у звязку із невиконанням відповідачем умов кредитного договору в останнього утворилася заборгованість в сумі 25144,49 грн. по кредиту, що станом на 31.08.2015 року складається із інфляційного відшкодування згідно індексу інфляції (на підставі ст.625 ч.2 ЦК України) в розмірі 25144,49 грн., а тому, просять, заявлені позовні вимоги про стягнення інфляційного відшкодування у зазначеній вище сумі і судових витрат задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представники позивача - [PERSON] спілки «Буковинський Альянс», за довіреністю [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись відповідно у наданих суду поясненнях на обставини аналогічно викладеним в позові, який просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що вважає правовідносини між ним та позивачем припиненими, в КС Буковинський Альянс відсутнє право на стягнення інфляційних витрат, розрахунок є неправильним та пропущено строк звернення до суду, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Аналогічно, позиція відповідача в судовому засіданні була підтримана в його інтересах представником [PERSON] Заслухавши пояснення представників позивача, відповідано [PERSON], [PERSON], відповідача [PERSON], доповнення до пояснень представника [PERSON], вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності у межах заявлених позовних вимог, суд, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~Відповідно до положень статей 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України, право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом, належними доказами по справі установлено, що 31.05.2007 року громадянин [PERSON] отримав відповідно до укладеного строкового кредитного договору №198-л, кредитні кошти за засадах зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, поручителями виконання зобовязання виступили громадянин [PERSON] та відповідач [PERSON] У звязку з порушенням відповідачем [PERSON] взятих на себе кредитних зобовязань, утворилася заборгованість, у звязку з чим позивачем було подано позов до суду та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.02.2010 року позовні вимоги [PERSON] спілки «Буковинський Альянс» до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 35760,82 грн. було задоволено (а.с.6-7). Крім наведеного як вбачається з пояснень представників позивача, матеріалів справи, кредитна спілка «Буковинський Альянс» звернулась до Шевченківського ВДВС Чернівецького МУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження, на підставі якої державним виконавцем відкрито виконавче провадження, а оскільки ухвалення судового рішення від 08.02.2010 р. до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами не розриває кредитний договір №198-л від 31.05.2007 р. та дію цього договору не зупиняє, отже вважається, що громадяни [PERSON], [PERSON] і відповідач [PERSON] не погасили перед КС «Буковинський Альянс» в повному обсязі фактичну заборгованість, тобто вважають, що договір є діючим. Крім цього, в поясненнях зазначають, що всупереч умов кредитного договору, відповідач [PERSON], взяті на себе зобовязання належним чином не виконував, заборгованість за кредитним договором №198-л від 31.05.2007 р. не погасив та станом на 31.08.2015 року борг складається із інфляційного відшкодування згідно індексу інфляції (на підставі ст.625 ч.2 ЦК України) в розмірі 25144,49 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.8). Позивач КС «Буковинський Альянс» неодноразово звертався до відповідача [PERSON] з претензією-вимогою сплатити заборгованість по кредитному договору №198-л від 31.05.2007 р., але відповідач належним чином на вимоги спілки не відреагував, що в судовому засіданні було підтверджено і самим відповідачем. Отже, виходячи з наведеного, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Тобто в засіданні установлено, і даного відповідно не заперечувалося сторонами, що кредитний договір № 198- Л та договір поруки від 31.05. 2007 року припинили свою дію 30 травня 2008 року Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в яком одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 нього Кодексу. Пункт ч. 5 ст. 11 ЦПК України визначає, що у випадках, встановлених актам] цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, кредитна спілка пред»явила позовні вимоги з підстав ст. 625 ЦК України. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою чи іншими штрафними санкціями, які є не тільки способом забезпечення виконання зобов»язань, а також й однією з форм цивільно-правової відповідальності. Проценти, передбачені ст.625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов»язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11. Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Таким чином, стягнення сум (процентів) за ст.1048 ЦК є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення сум згідно з ч.2 ст.625 ЦК - заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов»язання. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України. Встановлено в судовому засіданні і дане вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.02.2010 року, позовні вимоги [PERSON] спілки «Буковинський Альянс» до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 35760,82 грн. було задоволено; рішення суду звернуто до виконання. Відповідачем дане рішення суду не виконано. Таким чином, суд виходячи з вищенаведеного, вважає, що індекс інфляції та 3% річних за прострочення грошового зобов»язання слід нараховувати на суму заборгованості визначену рішенням суду, яка станом на 31.08.2015 року складається із інфляційного відшкодування згідно індексу інфляції (на підставі ст.625 ч.2 ЦК України) в розмірі 25144,49 грн. Інфляційні витрати нараховуються шляхом множення суми боргу на сукупний індекс інфляції за вказаний період, від якого потім віднімається сума боргу, яка вже стягнута за рішенням суду та визначену Держкомітетом статистики (листи від 13.02.2009р., від 03.03.2011 року) та Рекомендації ВСУ від 03.04.1997 року, викладені у листі №62-97р. Для визначення індекса інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що утворюють відповідний період, перемножити між собою, тобто, індекс інфляції = 100,0%; 100,4%; 100,2%; 100,5%; 100,2%; 100,6%; 102,2%; 103,3%; 103,8%; 101,0%; 100,4%; 100,8%; 102,9%; 102,4%;101,9%; 103,0%; 103,1 %; 105,3%; 110,8%; 114,0%; 102,2%; 100,4%; 99,0%; 99,2%=1,76. Отже, інфляційні витрати, станом на 31.08.2015р. становлять: (31062,67 гри.* 1,76)-31062,67 грн. = 23607,62 грн., а розрахунок 3% річних на 31.08.2015р. складає: (3%річних*2 роки)*31062,67 грн. = 1863,76 грн.; таким чином, загальна сума до стягнення (ч.2 ст.625 ЦК України) становить - 25471,38 грн. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем доведено правомірність заявлених позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та відсотків в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. Що стосується доводів відповідача, в його інтересах представника відносно пропуску строку давності, суд також вважає ці доводи безпідставними, оскільки, відповідно до ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких ні визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Тобто початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення і зацікавленої сторони права на позов, а право на позов щодо платежів згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає щодо кожного платежу окремо. Згідно і з правовими позиціями Верховного суду України у справі №6-100цс 14, за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року, а отже, виходячи правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на пред»явлення позову про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України, обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, тобто, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, то і позовну давність слід обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову. А, як видно з матеріалів справи позивач просить стягнути інфляційне відшкодування у межах останніх двох років (тобто межі строку позовної давності), що повністю узгоджується з вищенаведеним і спростовує доводи відповідача в цій частині. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмету спору, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого кредитною спілкою «Буковинський Альянс» судового збору, належним чином підтвердженого відповідним платіжним дорученням №310 від 31.08.2015 року, в розмірі 251,44 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved