Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] працював на [PERSON] «СКМЗ» з 20 липня 1995 року до 20.12.2007 року, спочатку вибивальником, а з 20 грудня 1996 року - обрубником на обробці лиття наждаком та вручну 3 розряду. З 05 грудня 2007 року до 29 липня 2011 року позивач працював на [PERSON] «НКМЗ» обрубником відповідних розрядів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11-12). Як вбачається з медичної виписки стаціонарного хворого КМУ «Міська лікарня F2» м.Краматорська, з 14.04.2007 року до 25.04.2007 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні та йому було встановлено діагноз вібраційна хвороба І-ІІ ступеню (а.с.39) [PERSON] «НКМЗ», як останній роботодавець позивача, організувало розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, яке здійснювалося комісією з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29.06.2011 року, комісією проведено розслідування випадку хронічного захворювання [PERSON] За висновками комісії професійне захворювання виникло у позивача у звFязку з тим, що за час роботи вибивальником відливок та обрубником на промислових підприємствах міста (Старокраматорському машинобудівному заводі та Новокраматорському машинобудівному заводі) піддавався впливу комплексу шкідливих виробничих факторів. Причина професійного захворювання F тривала робота в умовах дії локальної вібрації, яка перевищує норми по ДСН 3.3.6.039-99 (а.с.21-22). 12 липня 2011 року висновком обласної профпатологічної МСЕК Донецької області [PERSON] вперше було встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3-ю групу інвалідності (а.с.28). Медичним висновком центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці академії медичних наук України» від 31.10.2017 року F38/966 [PERSON] було встановлено нове професійне захворювання (а.с.23-24). Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 30.11.2017 року комісією проведено розслідування випадку хронічного захворювання [PERSON] За висновками комісії професійне захворювання виникло у позивача у звFязку з недосконалістю технологічного процесу та недостатньою ефективністю засобів індивідуального захисту, виконання роботи в умовах впливу на організм виробничої вібрації та виробничого шуму, рівень яких перевищував гранично допустимий. Причина професійного захворювання F робота протягом тривалого часу [PERSON] в умовах дії шкідливих факторів F 14 років 9 місяців, в тому числі у [PERSON] «НКМЗ» у якості обрубувача, зайнятого на обрубці лиття наждаком і вручну 4 розряду F 3 роки 7 місяців, в умовах впливу на організм виробничого шуму, рівень якого складав 92-95 дБА, при гранично допустимому рівні =80 дБА (ДСН 3.3.6.037-99 «Державні санітарні норми виробничого шуму, ультразвуку та інфразвуку»), локальної вібрації 80,1-90,3 дБ, при гранично допустимому рівні=76 дБ (з віброприскоренням) ( ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації») (а.с.27). Професійний характер захворювання позивача [PERSON] підтверджений медичними висновками Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» від 07.06.2011 року F1128, від 31.10.2017 року F38/966, від 27.11.2018 року F45/1073 (а.с.18, 23, 25). 12.07.2011 року висновком МСЕК [PERSON] було встановлено 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності (а.с.28-29). 03.08.2012 року висновком МСЕК [PERSON] було встановлено 40 % втрати працездатності та третю групу інвалідності (а.с.30-31). 19.09.2013 року висновком МСЕК [PERSON] було встановлено 40% втрату професійної працездатності та 3 групу інвалідності (а.с.31). 21.10.2014 року висновком МСЕК [PERSON] було встановлено 40% втрату професійної працездатності та 3 групу інвалідності (а.с.32-33) 04.11.2015 року висновком МСЕК [PERSON] було встановлено 40% втрату професійної працездатності та 3 групу інвалідності (а.с.34-35). 07.02.2018 року висновком МСЕК [PERSON] було встановлено 50% втрату професійної працездатності за сукупністю та 3 групу інвалідності (а.с.36-37). 12.03.2019 року висновком МСЕК [PERSON] було встановлено 50% втрату професійної працездатності за сукупністю та 3 групу інвалідності (а.с.38). З виписок з медичних карт та історій хвороби вбачається, що позивач неодноразово проходив клінічні обстеження і знаходився на лікуванні у медичних установах м.Києва, м.Краматорська та проходив курси лікування від професійних захворювань. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. На підставі ст.173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків відшкодовується у встановленому законом порядку. Згідно ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. F4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоров'ю завдана при виконанні позивачем трудових обов'язків, про що свідчить медичні висновки про наявність професійного захворювання, акти розслідування хронічного професійного захворювання, висновки МСЕК. Суд відхиляє доводи відповідачів про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Суд відхиляє доводи відповідачів про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди у звFязку з тим, що позивач був обізнаний про шкідливий характер праці, оскільки забезпечення безпечних умов праці є обовFязком роботодавця. Суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 158 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоровFю. Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року F1-9 рп./2004, згідно з яким ушкодження здоровFя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовFязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивач працював протягом 14 років 9 місяців в умовах дії шкідливих факторів на [PERSON] «НКМЗ» та [PERSON] «СКМЗ» та отримав професійне захворювання і йому було встановлено 50% втрати професійної працездатності. При цьому суд враховує, що актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.11.2017 року встановлено, що позивач працював в умовах дії шкідливих факторів 14 років та 9 місяців, з них 3 роки 7 місяців F на [PERSON] «НКМЗ». Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24.06.2011 року встановлено, що позивач працював, як на [PERSON] «СКМЗ», так і на [PERSON] «НКМЗ» в умовах дії шкідливих виробничих факторів: пилу, шуму, локальної вібрації, фізичним навантаженням, несприятливих метеорологічних умовах в холодний період року. Зазначеним актом також встановлено, що у період роботи на [PERSON] «СКМЗ» позивач також працював при перевищенні гранично допустимому рівні шуму, пилу та локальної вібрації (а.с.21-22). На [PERSON] «СКМЗ» позивач працював в умовах дії шкідливих факторів 11 років та 2 місяці. Тому суд не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] «СКМЗ» щодо непричетності підприємства до виникнення у позивача професійної хвороби. З урахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога до відповідачів про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою. Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду у сумі 50000 грн., посилаючись на те, що шкода була завдана їх спільними діями. Відповідно до ч.1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Виходячи зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року F 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяною нею. Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. За відсутності доказів, підтверджуючих сукупність та взаємопов'язаність дій відповідачів, об'єднаних спільними намірами, немає підстав для покладення на відповідачів солідарної відповідальності за заподіяну позивачу моральну шкоду. Виходячи з характеру спірних правовідносин, судом не встановлено наявності спільних дій відповідачів, якими заподіяно позивачу моральну шкоду, оскільки відповідачі є самостійними юридичними особами та позивач працював на підприємствах не одночасно, а у різний проміжок часу. Отже, суд вважає, що кожний з відповідачів повинен відповідати самостійно за спричинену позивачу моральну шкоду, з урахуванням терміну його роботи на підприємстві та тривалості впливу на нього шкідливих факторів. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоров'ю позивача, ступень втрати професійної працездатності в розмірі 50 % , встановлену 3 групу інвалідності, тривалість лікування, глибину душевних та фізичних страждань з приводу професійного захворювання, погіршення здібностей у побуті, вимушеної зміни складу життя, припинення трудової діяльності. З урахуванням вказаних обставин, суд вважає розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 50 000 грн., що буде еквівалентно моральним стражданням позивача. При цьому, з урахуванням тривалості роботи позивача на [PERSON] «НКМЗ» суд дійшов висновку, що на користь позивача з відповідача [PERSON] «НКМЗ» слід стягнути моральну шкоду у розмірі 12500 грн., а з відповідача [PERSON] «СКМЗ» на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у сумі 37500 грн., задовольнивши позовні вимоги частково. На підставі ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача [PERSON] «НКМЗ» в доход держави слід стягнути судовий збір в розмірі 192,10 грн., а з відповідача [PERSON] «СКМЗ» в доход держави слід стягнути судовий збір у розмірі 576,30 грн.

Outcome: partial