Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач в лютому 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення майна, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що 15.11.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір про передачу у тимчасове користування з подальшим викупом обладнання для ресторану, яке сторони оцінили загальною вартістю 65675 грн. 24.11.2012 року відповідачем було добровільно повернуто паро-конвекторну піч. Відповідно до умов договору відповідач повинен був до 01.12.2013 року сплатити вартість визначеного договором майна у сумі 65675 грн. або повернути майно у справному стані та одночасно з цим сплатити по 100 грн. за кожний місяць його користування. Незважаючи на одноразові вимоги позивача по телефону та через співробітників відповідача, останньою добросовісно свої зобов'язання за договором не виконані, майно в натурі не повернуто, гроші за майно та користування ним не сплачені. Від виконання своїх зобов'язань відповідач ухиляється. Так, 01.09.2015 року позивачем за адресою відповідача був надісланий лист-вимога з пропозицією у 3-денний термін виконати умови договору. Дану вимогу відповідач не виконала внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про стягнення вартості майна, а не повернення майна за договором, оскільки добросовісно вважав правову природу договору як оплатне користування майном з подальшим його викупом та альтернативним виконанням зобов'язання у випадку неможливості придбання майна - його поверненням та оплатою за фактичне користування. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва 24 листопада 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року скасоване та прийнято нове, яким позов задоволено частково. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року скасоване, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишено в силі. З урахуванням вимог закону та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 12.12.2017 року позивач звернувся до відповідача з листом в якому просив повернути майно та сплатити грошові кошти за користування цим майном, однак відповіді не отримав. Отже, оскільки майно позивачеві не повернуто і відповідач продовжує ним користуватися, оплата вартості за користування майном складає 6300 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яка виразилася в спричиненні йому діями відповідача душевних страждань, приниженні ділової репутації, неможливості використання свого майна або отримання коштів у відповідності з договором та необхідності тривалого захисту свого права, в тому числі в судовому порядку, розмір якої він оцінює в 54810 грн. В червні представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву з якого вбачається, що позовні вимоги відповідачем не визнаються виходячи з наступного. Так, 30.09.2015 року [PERSON] звертався до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. 07.05.2018 року [PERSON] повторно звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про повернення майна, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. Обидва позови подані на підставі договору про передачу в тимчасове користування з подальшим викупом обладнання від 15.11.2012 року. Враховуючи те, що набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, суд має закрити провадження у справі. Крім того, зазначає, що нарахування плати за користування майном за кожен повний місяць починається з 01.12.2013 року, оскільки договором передбачено, що у випадку несплати зазначеної суми до 01.12.2013 року у позивача виникає обов'язком повернути отримане від позивача майно та сплатити 100 грн. за кожен повний місяць. Даний висновок підтверджується тим, що у п. 1.1 договору не передбачено щомісячних платежів за користування майном у разі його придбання до 01.12.2013 року, також не передбачені щомісячні платежі у разі повернення майна до 01.12.2013 року, хоча у випадку наявності таких умов, у разі здійснення оплати чи повернення майна в кінцевий строк відповідачу довелося б заплатити за 12 місяців користування. Також відповідач не визнає позов в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки виходячи з того, що відшкодування моральної шкоди договором не передбачено, на стягнення розміру моральної шкоди не має законних підстав. Крім того, просить застосувати до вказаного спору наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності як щодо вимоги про повернення майна, так і щодо вимоги про стягнення грошових коштів за користування майном. Ухвалою суду від 21 червня 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі в частині вимог в межах розгляду справи за позовом [PERSON], до [PERSON] про повернення майна, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Ухвалою суду від 22 серпня 2018 року поновлено судовий розгляд по справі. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, її представника свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 15 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про передачу у тимчасове користування з подальшим викупом у строк до 01.12.2013 року рухомого майна, відповідно до якого [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у тимчасове користування з подальшим викупом у строк до 01.12.2013 року зазначене у договорі майно загальною вартістю 65 675 грн., про що сторонами було підписано акт приймання-передачі. 24 листопада 2012 року відповідач повернула позивачу з отриманого майна паро-конвекційну піч вартістю 9 500 грн., про що складений та підписаний сторонами акт приймання-передачі. Судом достовірно встановлено, що у строк, визначений в договорі, а саме до 01.12.2013 року, [PERSON] вартість майна, передбаченого договором не сплатила та не повернула [PERSON] належну йому частину майна. Дана обставина також підтверджується рішення апеляційного суду м. Києва від 24.11.2016 року. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, вимога позивача про зобов'язання відповідача повернути майно позивачу підлягає задоволенню. Окремо слід звернути увагу, що [PERSON] намагався захистити своє порушене право та звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року, яке залишено в силі ухвалою ВССУ 08.11.2017 року, в позові відмовлено, оскільки позивач повинен був звернутися з вимогою про зобов'язання повернути майно. Відповідно до п. 2.1. договору, відповідач у строк до 1 грудня 2013 року сплачує позивачу вартість отриманого у користування майна в розмірі, що визначений п. 1.1 Договору та становить 65 675 грн. Пунктом 2.2. договору обумовлено, що у разі несплати позивачу ціни, визначеної п. 2.1., протягом строку, визначеного умовами договору, відповідач повертає передане їй майно у стані, придатному для використання за цільовим призначенням, та сплачує за його користування плату у розмірі 100 грн. за кожен повний місяць. За нормою ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковими для виконання сторонами. Таким чином, з урахуванням викладеного підлягає задоволенню вимога позивача про зобов'язання [PERSON] повернути [PERSON] належне йому майно. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення грошових коштів за користування майном у розмірі 6300 грн., то дана вимога також підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.2.2. вказаного вище договору у разі несплати [PERSON] ціни, визначеної п.2.1., протягом строку, визначеного умовами договору, [PERSON] повертає передане їй майно у стані, придатному для використання за цільовим призначенням, та сплачує за його користування плату в розмірі 100 грн. за кожен повний місяць. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] не повернула майно [PERSON] та не викупила його, в зв'язку з цим у неї виникає обов'язок сплати за користування майном. Так, даний обов'язок виникає у відповідача саме з 15.12.2012 року, з моменту передання їй в користування майна, оскільки нею не була виконана інша вимога договору, а саме щодо викупу майна до 01.12.2013 року, яким весь цей час вона користувалася. З урахуванням викладеного, періодом, за який [PERSON] повинна сплатити плату за користування, є з 15.11.2012 року по 15.02.2018 року. Кінцеву дату періоду, за який позивач просить суд стягнути плату за користування, визначена самим позивачем, з чим суд і погоджується. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 630 грн. за користування майном. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовідносини між [PERSON] та [PERSON] носять договірний характер, оскільки виникли на підставі договору. Умови договору, укладеного між ними, не передбачає такого правового наслідку порушення зобов'язань, як відшкодування моральної шкоди, а тому дана вимога задоволенню не підлягає. В судовому засіданні відповідачем була заявлена заява про застосування строків позовної давності, яка обгрунтована наступним. Так, загальний строк позовної давності встановлений в три роки. Зобов'язання відповідача щодо повернення майна виникло 01.12.2012 року. Таким чином, право пред'явити вимогу про повернення майна виникло у позивача 02.12.2013 року, тобто на наступний день після порушення умов договору. В період з 02.12.2013 року по 02.12.2016 року позивач не скористався своїм право на пред'явлення позову до суду, а тому пропустив строк. Щодо термінового поштового електронного повідомлення, то суд його не можу брати до уваги, оскільки в ньому не вказано, що саме [PERSON] направила дане повідомлення. Заперечуючи щодо даної заяви позивач пояснив, що він не пропустив строку позовної давності, оскільки він був перерваний в наслідок визнання [PERSON] свого обов'язку. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Так, судом уставлено, що дійсно початком перебігу строку позовної давності в даному випадку є саме 02.12.2013 року. Тобто закінчується строк звернення з вимогою 02.12.2016 року. З вказаним позовом позивач звернувся лише 20.02.2018 року. Але, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2016 року [PERSON] направила [PERSON] електронне повідомлення № 4 наступного змісту: « Згідно попередніх домовленостей прошу прибути 16.11.2016 року о 17-30 за адресою м. Київ, вул.. Андрієвська, 13 з метою отримання майна згідно договору від 13.12.2012 року» (а.с.27). З тексту даного електронного повідомлення вбачається, що [PERSON] фактично визнає свій обов'язок щодо повернення майна. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], який підтвердив факт, того, що [PERSON] в листопаді 2016 року в його присутності на сходах біля апеляційного суду м. Києва домовлялась з [PERSON] про зустріч з метою повернення майна. Прибувши на зустріч до [PERSON] в ресторан, її там не було і побачити обладнання їм не надалось, оскільки їм не надала доступу до нього. Крім цього, пояснив, що він працював в приміщенні, яке належить [PERSON], де і знаходилось спірне обладнання, і, станом на початок 2014 року, на момент його звільнення, обладнання було в наявності. Жодного доказу на підтвердження того факту, що відповідачем не було надіслано вказане електронне повідомлення, крім слів відповідача, до суду не надано. Тому, з врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що саме надсиланням даного електронного повідомлення та розмовою в присутності свідка [PERSON], [PERSON] визнала свій обов'язок щодо повернення майна, а тому строк позовної давності перервався. Відповідно до частини третьої статті 264 ЦК України, після переривання перебіг строку позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу строку позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, починаючи з 16.11.2016 року строку позовної давності перервався в почав свій перебіг заново, а тому позивачем не пропущено строків позовної давності. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial