Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Малойван Євген Ігорович, 05.04.2020 року поштовим засобом зв`язку звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу - Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, а саме просить суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу - Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок професійного захворювання та часткової втрати працездатності у розмірі 220000, 00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.01.1974 року [PERSON] був прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева модельщиком по дерев`яним моделям в цеху 580; з 03.02.1986 року був переведений стропальником формувального в цеху №580; 01.12.1974 року був переведений формувальником машинної формовки; 01.02.1977 року переведений вибивальником лиття, в ливарному виробництві на ділянці плавки, заливки металу, вибивки та обрубки лиття, де працював до 1989 року. Потім був переведений майстром цеху №580, з 1990 року стропальщиком. Згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов його праці на заводі ім. Малишева. встановлено наступні шкідливі чинники: пил в концентраціях: в 1976 р.-9,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 93 дБА при ГДК 85 дБА, в 1979 р.-6,1 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 97 дБА при ГДК 85 дБА, в 1984 р.-8,5 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 98 дБА при ГДК 85 дБА, в 1989 р.-10,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 97 дБА при ГДК 80 дБА, в 1992 р.-2,0-3,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 82 дБА при ГДК 85 дБА. Всі ці виробничі фактори призвели до незворотних патологічних змін у організмі позивача і як наслідок, сьогодні він є інвалідом другої групи та має 70 % втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання. За таких обставин, позивач має право на відшкодування йому моральної шкоди, заподіяної внаслідок часткової втрати ним професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням в жовтні 2005 року, то моральну шкоду має відшкодовувати саме відповідач. Виходячи з принципу розумності та справедливості, просить суд призначити розмір моральної шкоди 220000,00 грн. Просить суд позов задовольнити. Від відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу - Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, [PERSON] перебуває на обліку у Відділенні у зв`язку з профзахворюванням з 13.10.2005 року, позивачу актом П-4 встановлено професійне захворювання за час роботи на ДП «Завод ім. Малишева». Позивач у встановленому порядку пройшов огляд на МСЕК, про що йому видано довідку від 12.10.2005 року серії ХАР-05 №000440. Згідно даного висновку МСЕК [PERSON] було встановлено 45 % втрати працездатності з наступним оглядом 12.10.2006 року. На підставі вказаного висновку і проводиться призначення всіх необхідних страхових виплат, надана довідка МСЕК не містить даних про встановлення факту моральної шкоди, підстав для призначення соціальної страхової виплати за моральну шкоду у Фонду не має через відсутність факту її наявності. Статтею 28 Закону №1105 в редакції, чинній на день набрання чинності - 01 квітня 2001 року, було передбачено відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-ІV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію норм Закону № 1105 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 року, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, внесено зміни до Закону № 1105, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон №1105-ХІV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (набрав чинності з 01 січня 2015 року). Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону №1105-ХІV у новій редакції, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання. На час звернення позивача до суду закон покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування фондом, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. Крім того, вважає, що розмір суми моральної шкоди є безпідставним та необґрунтовано великим, відсутні докази того, що в житті позивача відбулися зміни. Відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] - адвоката Малойвана Євгена Ігоровича до суду не надходила. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті спору, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є пенсіонером, отримує пенсію за віком та є інвалідом ІІ групи (загальне захворювання). [PERSON] 29.01.1974 року прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева модельщиком по дерев`яним моделям в цех №580; 15.04.1974 року переведений в цех №580 формувальником-складальником; 01.07.1974 року переведений в цех №580 формувальником-складальником; 01.12.1974 року переведений в цех №580 формувальником машинної формовки; 01.06.1975 року переведений в цех №580 формувальником машинної формовки; 01.02.1977 року переведений в цех №580 вибивальником лиття; 01.01.1989 року переведений в цех №580 на посаду майстра; 18.01.1990 року переведений в цех №580 стропальником дільниці формування; 03.02.1994 року переведений у відділ №1 стрілком оперативної групи; 21.11.1995 року звільнений за власним бажанням. Вказані дані підтверджуються копією трудової книжки, виданої на ім`я [PERSON] (а.с.7). Згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці вибивальника відливок - в минулому чавунно-літійного цеху №580 ДП «Завод ім. Малишева» [PERSON] від 23.05.2005 року за вих. №32/902, за даними відомчої лабораторії ДП «Завод ім. Малишева» виявлено пил в концентраціях: в 1976 р.- 9,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 93 дБА при ГДК 85 дБА, в 1979 р. - 6,1 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 97 дБА при ГДК 85 дБА, в 1984 р. - 8,5 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 98 дБА при ГДК 85 дБА, в 1989 р.- 10,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 97 дБА при ГДК 80 дБА, в 1990 р. - 2,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 82 дБА при ГДК 80 дБА, в 1992 р.- 2,0-3,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 82 дБА при ГДК 85 дБА (а. с. 12-13). Відповідно до повідомлення про професійне захворювання (отруєння) від 25.08.2004 року за №1112, у [PERSON] виявлено хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології ІІІ ст. в фазі загострення; емфізема легень І-ІІ ст., легенева недостатність ІІ ступеня, захворювання професійне, діагноз: атеросклеротична дисциркуляторна енцефалопатія І ст. Працездатність обмежена, робота, яка пов`язана з впливом пилу, дратівливих токсичних алергенних речовин, неблагосприятливих метеофакторів, важка фізична праця протипоказана (а.с. 19). Матеріали справи також містять акт розслідування хронічного професійного захворювання від 09.09.2005 року, з якого вбачається, що у [PERSON] виявлено професійне захворювання через шкідливі умови праці, а саме встановлено діагноз: ХОБ пилевої етіології ІІІ ст. в фазі загострення, емфізема легень І-ІІ ст. ЛН 2 ст., захворювання професійне, нейросенсорна тугоухість, супутній діагноз: атеросклеротична дисциркуляторна енцефалопатія І ст. (а. с. 10-11). Згідно листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу - Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 05.03.2021 року за вих. №15.02-14/1276, [PERSON] перебуває на обліку з 01.04.2001 року як потерпілий внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, отриманих під час роботи на ДП «Завод імені В.О. Малишева», акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 26.07.1988 року та акт розслідування хронічного професійного захворювання від 09.09.2005 року. На час звернення потерпілому було встановлено 15 % втрати професійної працездатності з 12.09.1988 безстроково, згідно довідки Комінтернівської МСЕК м. Харкова від 12.09.1988 року. Під час огляду 12.10.2005 року потерпілому встановлено 45% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням з 12.10.2005 року по 31.10.2006 року, згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 12.10.2005 року серії ХАР-05 №000440. Потерпілим пройдено переогляди: 22.02.2006 року потерпілому встановлено 65% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності з 22.02.2006 року по 28.02.2007 року, згідно довідки МСЕК №4 від 22.02.2006 року; 14.02.2007 року потерпілому встановлено 70 % втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності з 14.02.2007 року по 28.02.2008 року, згідно довідки МСЕК №4 від 14.02.2007 року; 06.02.2008 року потерпілому встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності з 01.03.2008 року по 28.02.2009 року, згідно довідки МСЕК №4 від 06.02.2008 року; 18.02.2009 року потерпілому встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності з 01.03.2009 року по 28.02.2010 року, згідно довідки МСЕК №4 від 18.02.2009 року; 03.03.2010 року потерпілому встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності з 01.03.2010 року безстроково, згідно довідки МСЕК №4 від 03.03.2010 року. Потерпілому призначена та виплачена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності та щомісячні страхові виплати які отримує по теперішній час. Відшкодування моральної шкоди потерпілому [PERSON] не нараховувались та не виплачувались (а. с. 16). Вищенаведені довідки Харківської обласної МСЕК містяться в матеріалах цивільної справи, стороною відповідача не заперечується факт втрати професійної працездатності [PERSON] на 70 % та наявність у нього статусу інваліда ІІ групи. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] втратив професійну працездатність у зв`язку з професійним захворюванням та останньому безумовно спричинена моральна шкода, яка згідно статті 237-1 КЗпП України має бути відшкодована. Згідно статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частиною 4 статті 43, частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року №16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01.04.2001 р. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина 3 статті 34). З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 12.10.2005 року. Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення [PERSON] висновком МСЕК від 12.10.2005 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закон, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку, Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 Цивільного кодексу України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження№ 14-597цс18). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, в зв`язку з чим відхиляє доводи відповідача, наведені у відзиві, щодо відсутності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України в Харківської області. Крім того, як вбачається із довідок Харківської обласної МСЕК, що містяться в матеріалах цивільної справи, першочергово позивачу встановлено 15 % втрати професійної працездатності, а після наступних переоглядів відсоток втрати працездатності збільшився аж до 70 %, що свідчить про збільшення негативних наслідків, що мають місце після професійного захворювання. Суд, визначаючись із розміром на відшкодування моральної шкоди, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано відсоток втрати позивачем професійної працездатності, на теперішній час 70 %, який встановлено безстроково, що свідчить про неможливість відновлення стану його здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, у зв`язку з отриманою виробничою травмою, про що свідчать зокрема виписка з історії хвороби №08-06/1144 Клініки Харківського науково-дослідного інституту гігієни праці та профзахворювань на ім`я [PERSON] , , з якої вбачається, що останній перебував на обстеженні у лікарні з 04.07.2005 року до 29.08.2005 року; виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №07-0113/1055 Міської поліклініки №9, з якої суд встановив, що [PERSON] перебував у стаціонарі Клініки Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ з 11.11.2019 року по 03.12.2019 року з основним діагнозом: ХОБ ІІІ ст. пилової етіології у фазі загострення, емфізема легень ІІ ст., легенева недостатність ІІІ ст., легенева гіпертензія ІІ ст. , хронічне легеневе серце, НК І ст. - захворювання професійне, встановлено вперше в клініці ХНДІ ГП та ПЗ, ЛЕК 25.08.2005 року, хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість зі значним ступенем зниження слуху (четвертий ступінь) за класифікацією Остапкович В. Є. та Пономарьової Н. І. - захворювання професійне, від тривалої дії шуму на виробництві, встановлено в клініці ХНДІ ГП на ПЗ ЛЕК 25.08.2005 року (а. с. 14-15). Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі №210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 Цивільного кодексу України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275000,00 грн. З урахуванням того, що позивачу [PERSON] на теперішній час встановлено втрату професійної працездатності 70 %, безстроково та ІІ групу інвалідності, що безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок професійного захворювання та часткової втрати працездатності в розмірі 100000,00 грн., що буде відповідати принципам справедливості, добросовісності та розумності. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, частково підтвердив свої позовні вимоги, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Згідно з ч.1, 2, 6 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Так, при зверненні позивача до суду ним заявлено позовні вимоги майнового характеру та визначено ціну позову з урахуванням приписів пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України у розмірі 220000, 00 грн., отже розмір судового збору згідно пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» мав становити 1 % ціни позову, тобто 2200, 00 грн. (100 %) За результатами судового розгляду позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: 100000 грн. : 220000 грн.: х 100 % = 45, 5 %, тобто задоволено 45, 5 % від заявленої суми. З огляду на викладене, та з урахуванням принципу пропорційності розподілу судових витрат в залежності від ступеня задоволення позову, з відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі: 2200, 00 грн. х 45, 5 % (частка задоволення позовної вимоги): 100 % = 1001, 00 грн.

Outcome: partial