Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписав заяву без № від 25.07.2008 року, згідно якої отримав кредитні кошти. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за відповідним договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В свою чергу відповідач не виконує зобов`язання за договором, в зв`язку з чим станом на 11.10.2020 року у нього виникла заборгованість в сумі 16875,84 гривні, яка складається з: 10771,02 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 3023, 52 гривень - нарахована пеня; 3081,30 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст.625 і яку позивач просить стягнути. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, звернувся до суду з клопотанням, прохаючи розглядати справу без його участі, позовні вимоги прохав задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав відзив на позов, в якому зазначив наступне. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, крім того позивач не довів, що саме надані ним Умови та правила надання банківських послуг, а також витяг з тарифів банку є складовою кредитного договору, які діяли на момент укладання договору. Крім того, розрахунок нарахування 3% річних, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки є завищеним. Також позивачем не вірно проведено нарахування і пені. Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, відсоткова ставка змінювалася позивачем в односторонньому порядку і становила 3,6%. Натомість в довідці про умови кредитування вона визначена на рівні 3%. З`ясувавши обставини справи дослідивши докази, заслухавши представника відповідача, беручи до уваги думку позивача, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 25.07.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.16), згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Крім цього, відповідача було ознайомлено з умовами та правилами надання банківських послуг, зокрема, з умовами кредитування, про розмір процентної ставки і з умовами повернення кредиту, про що свідчить власноручний підпис відповідача (а.с.17). Так, відповідачеві 25.07.2008 року було надано картку [NUMBER] , термін дії якої до 11/09, з сумою кредитного ліміту 500 гривень, яка неодноразово перевипускалася, кредитний ліміт неодноразово змінювався, що підтверджується наданими позивачем довідками (а.с.14-15). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Також, згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач АТ КБ «Приватбанк» умови за відповідним договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредитну картку з встановленим кредитним лімітом, за умови повернення наданих коштів та сплати процентів за їх використання. Натомість відповідач не виконував зобов`язання, щодо виплати заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого склалась заборгованість, яка станом на 11.10.2020 року становить 16875,84 гривні, яка складається з: 10771,02 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 3023,52 гривень - нарахована пеня; 3081,30 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст.625 ЦК України. Клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за перевищення платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором. Розмір відсотків за користування кредитним коштами, пені, а також наслідки невиконання зобов`язання відповідачеві були відомі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню позовних вимог в цій частині. Доводи представника відповідача з приводу завищеного розрахунку пені суд вважає помилковими, оскільки встановлено, що при розрахунку пені протягом 2008-2020 років позивачем застосовувався показник базової процентної ставки по договору, який переважно був нижчим за 3 %, що визначені в заяві. На підставі простих арифметичних розрахунків, суд прийшов до висновку, що при перерахунку пені із застосуванням базової процентної ставки по договору на рівні 3 % сума пені значно збільшиться. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом із тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за ст.625 ЦК України. Умовою стягнення процентів за ч.2 ст.625 ЦК України є п. 2.1.1.2.12 Умов та Правил, який почав діяти лише з 01.03.2019 року. Доказів того, що відповідач надавав згоду на таку зміну умов договору суду не надано. Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивачем не надано розрахунку 3% річних, інфляційних, який би містив відомості про розмір простроченої суми, на яку нараховуються проценти, а також період, за який ці проценти нараховані. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, суд не в праві перебирати на себе функцію подання доказів та здійснення нарахування заборгованості за кредитним договором, у тому числі в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд уповноважений перевірити обґрунтованість та законність вимог позивача, проте не здійснювати формулювання таких вимог. Враховуючи наведене, суд не знаходить підстав для стягнення відсотків за ч.2 ст.625 ЦК України. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Судом встановлено, що відповідно до довідки до акту огляду МСЕК №707772 від 18.12.2020 [PERSON] є особою з інвалідністю II групи, а отже звільнений від сплати судового збору. Враховуючи вищевикладене, часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що судові витрати понесені позивачем при звернення до суду підлягають компенсації за рахунок держави пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial