Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивачами 09.06.2016 року подано до суду відповідну позовну заяву. В обґрунтування позову зазначено, що 28.10.2015 року між ними та відповідачем було укладено договір позики в простій письмовій формі, на підставі якого відповідач передав, а вони солідарно прийняли у власність 98298 гривень, зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 28.10.2016 року. З метою забезпечення зазначеного зобовязання було укладено договір іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 4534, предметом іпотеки виступила трикімнатна квартира №61, що розташована за адресою м.Харків вулиця Мохнацька, 83. Після укладання вказаних договорів позивачі почали виконували належним чином умови п.4 Договору позики, яким встановлено право позикодавця на отримання один раз на місяць процентів з фіксованою процентною ставкою 1,5% у календарний день, за період за який проценти не були сплачені достроково, 3% на місяць, якщо проценти сплачуються достроково (наперед). За умовами даного договору позики позивачі сплатили по 129 доларів США протягом 3 місяці: 28 листопада 2015 року, 28 грудня 2015 року, 28 січня 2016 року, грошові кошти передавали [PERSON], які діяв за дорученням [PERSON]. Під час укладання договорів [PERSON] був присутній та в усному порядку [PERSON] у їх присутності доручив йому приймати у них гроші в повернення позики. В лютому 2016 року вони звертались безпосередньо до [PERSON] в телефонному режимі з проханням надати розписку про отримання ним коштів, але той відмовив та зазначив, що продовжуйте сплачувати кошти [PERSON], вони зараховуються. Така поведінка [PERSON] почала їх турбувати, оскільки ще 29.10.2015 року через день після укладання договору той несподівано направив на їх адресу повідомлення про порушення основного зобовязання та вимогу про його усунення, та після його отримання запевняв, що це помилково та просив повернути. З урахуванням наявності отриманого нібито помилкового повідомлення, прийом платежів [PERSON], який відмовився надавати довіреність за якою він діяв приймаючи платежі, ухилення [PERSON] від зустрічі та спілкування лише по телефону, відсутність останнього за місцем його проживання, яке зазначено в договорі Позики та договорі іпотеки, відмова в наданні відповідної розписки безпосередньо [PERSON], вже в лютому 2016 року почало їх дуже сильно турбувати. Вони почали сприймати такі дії [PERSON], як штучне створення умов для втрати ними житла. В лютому 2016 року вони почали вимагати від відповідача прийняти повне погашення суми боргу та повернення правовстановлюючих документів на квартиру, але останній вимагав сплати 14.000 доларів США, або він забере їх квартиру, хоча за договором сума позики складала в еквіваленті 4300 доларів. Розуміючи протиправність дій відповідача вони звернулись до правоохоронних органів та за їх заявою було відкрито кримінальне провадження, яке триває, 22.02.2016 року вони звернулись до приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття на депозит грошових коштів на виконання обовязку перед кредитором і іпотеко держателем, отримали відповідь про можливість прийняття суми на депозит за умови оплати послуг нотаріуса в 2000 гривень та внесення всього боргу в сумі 98298 гривень.01.03.2016 року на виконання умов Приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] ними було внесено суму повного погашення боргу в розмірі 98298 гривень та сплачено послуги за вчинення нотаріальної дії в 2000 гривень, нотаріус вчинила відповідну нотаріальну дію та повідомила [PERSON] про внесення суми на депозит та можливості її отримати. 01.03.2016 року ввечері перед будинком, де проживають позивачі невідомі люди жорстоко побили позивача [PERSON], зазначені особи спочатку були затримані, а потім відпущені, по зазначеним обставинам відкрито ще одне кримінальне провадження та події вони повязують саме з погашенням боргу. 09 березня 2016 року не зважаючи на те, що 01 березня ними було внесено суму боргу на депозит, й про це було відомо відповідачу, він звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ними було подано зустрічний позов, але він не був прийнятий до спільного розгляду, у звязку із залишенням без розгляду первісного позову. Вважали, що відповідно до вимог ч.4 ст.545 ЦК України має місце прострочення кредитора, оскільки відповідач уникав зустрічей з ними, спілкувався виключно по телефону, відмовився надати розписку про сплату грошових коштів переданих [PERSON], сума позики була внесена на депозитний рахунок нотаріусу. Тобто, прострочення виконання грошового зобовязання протягом останніх 3-х місяців на момент подачі позову виникло з вини самого кредитора, який в порушення вимог закону, а саме ст.532, 538 ЦК України, не виконував свого обовязку прийняти добросовісне погашення боргу, що й змусило позивачів погасити суму основного зобовязання в повному обсязі на депозит нотаріуса. Зазначали, що відповідно до вимог ч.3 ст.550, ч.4 ст.612, ч.1-4 ст.613 ЦК України відповідач сам порушив зобовязання ухиляючись від отримання коштів, а тому не має права на отримання будь-якої неустойки. Також зазначали, що відповідач не мав права надавати позику на оплатній основі, що визначено п.п.4, 4.1., 4.2., 7, 11, 12, 16 Договору позики, оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». П.3 Договору позики визначане, що позика надається на комерційні цілі, для здійснення підприємницької діяльності, замість споживчих потреб, позивачі не є підприємцями. Відповідно до вимог ч.1 ст.1048 ЦК України даний укладений договір позики є безпроцентним. Відповідну суму вони отримали з метою оплати вартості операції близької людини, про це знав й відповідач. Також відповідач надавав послугу не повязану із здійсненням ним підприємницької діяльності, так як відповідно до вимог п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не міг бути віднесений до переліку осіб учасників ринку фінансових послуг, осіб, які мають право надавати фінансові послуги, осіб, які проводять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, обєднання фінансових установ, споживача фінансових послуг. П.6 ч.1 ст.4 зазначеного Закону передбачає, що фінансовими послугами вважаються надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, при цьому відповідно до вимог ст.5 Закону передбачено виключне право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, які надають фінансовими установами, фізичними особами-підприємцями. Всупереч вимогам ст.ст.1, 19, 20 зазначеного Закону відповідач не мав права укладати договір позики на умовах платності. Вважали, що з урахуванням вимог ст.ст.202, 203, 204, 215, 216, 235 ЦК України, договір позики є недійсним в частині його ознак платності, а саме у вигляді визначених процентів за користування позикою. В порядку визначеному ст.387 ЦК України просили витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на квартиру, оскільки вони існують і перебувають в натурі в володіння [PERSON]. Просили суд визнати прострочення кредитора [PERSON] за договором позики від 28 жовтня 2015 року, укладеного між сторонами в простій письмовій формі. Визнати Договір позики, укладений 28 жовтня 2015 року між [PERSON] (Позикодавцем) та [PERSON], [PERSON] (Позичальниками) в простій письмовій формі, - таким що виконаний позичальниками належним чином і в повному обсязі. Визнати недійсними п.п. 4, 4.1., 4.2., 7, 11, 12, 16 Договору позики від 28 жовтня 2015 року між [PERSON] (Позикодавцем) та [PERSON], [PERSON] (Позичальниками). Розірвати Договір іпотеки, що укладений 28 жовтня 2015 року, між [PERSON], [PERSON] (Іпотекодавцями) та [PERSON] (Іпотекодержателем), та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером 4534, у звязку із повним та належним виконанням боргового зобовязання. Скасувати заборону, накладену на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру №61, що розташована за адресою м.Харків вулиця Мохнацька, будинок 83, загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., на підставі договору іпотеки, що укладений між [PERSON], [PERSON] (Іпотекодавцями) та [PERSON] (Іпотекодержателем) від 28 жовтня 2015 року, та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером 4534, та виключити вказане майно з Державного реєстру обтяжень. Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] правовстановлюючі документи договір дарування на квартиру №61, що розташована за адресою м.Харків вулиця Мохнацька, будинок 83, яка належить [PERSON] та [PERSON], що посвідчений Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 05.11.2002 року за реєстраційним номером 2-4199. Стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачі та їх представник в повному обсязі підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити. Подала письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи, із змісту яких вбачається, що всупереч умовам укладеного договору позивачі не сплатили суму процентів наперед, а тому обрали сплату процентів передбачену п.п.а п.4 договору, тобто фактично внесли на депозит нотаріуса суму тіла позики, але не виконали інші зобовязання за договором. Відповідно до вимог ст.534 ЦК України у першу чергу сплачуються витрати кредитора, повязані із одержанням виконання, в друге проценти та неустойка, в третє сума боргу. Тобто внесена на депозит сума є сумою процентів. Не погоджувались із доводами позивачів щодо безвідсотковості відповідного договору позики відповідно до вимог ст.1048, оскільки сума отриманої позики перевищує 50 кратний розмір неоподаткованого мінімуму громадян. Посилались на постанови Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-36цс14, від 18.07.2012 року №9-79цс12, згідно до яких Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг і не поширюється на інших юридичних осіб, правовідносини яких регулюються ст.ст.1046-1048 ЦК України. Вимоги про розірвання договору іпотеки, скасування заборони, витребування правовстановлюючих документів є похідними, а тому не підлягають задоволенню у звязку із безпідставністю вимог про визнання договору позики виконаним. (а.с.145-147). 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та вирішення справи на думку суду (а.с.122). Суд, вислухавши пояснення позивачів, їх представника, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 28.10.2015 року між сторонами у справі було укладено договір позики. За умовами договору позивачі (позичальники) отримали від відповідача (позикодавець) 98298 гривень зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 28.10.2016 року. Сторони домовились про еквівалент отриманої суми в розмірі 4300 доларів США. П.3 договору визначено, що позика надається на комерційні цілі, для здійснення підприємницької діяльності. П.4 договору визначено право позикодавця на отримання від позичальника процентів від суми позики по одній фіксованій процентній ставці один раз на місяць на суму позики. Розмір та одержання процентів, встановлюється договором. Проценти сплачуються один раз на місяць у готівковій формі до фактичної дати повернення позики по одній з фіксованих процентних ставок: 1,5% у календарний день за період за який проценти не були сплачені достроково, 3% на місяць якщо проценти сплачуються достроково наперед. П.4.1. визначено, що проценти, які сплачуються, не є неустойкою, позичальник має право обрати одну із фіксованих ставок та зобовязується сплачувати проценти один раз на місяць з 28.10.2015 року. Пунктом 4.2. передбачено, що проценти виплачуються на залишкову суму позики, не пізніше останнього числа місяця за тим за який проводиться оплата у разі сплати процентів сплата процентів здійснюється лише всією сумою, за відповідний місяць та одним платежем. Заборгованість не повинна бути більше ніж 31% від суми позики. Пунктом 7 визначено, що у разі дострокового виконання зобовязань за договором позикодавець має право звернутись до суду з заявою про стягнення усіх грошових коштів, які позичальник зобовязаний був сплатити на користь позикодавця, в тому числі грошові кошти у сумі визначеній у п.1, з урахуванням індексу інфляції та річних процентів за ст.625 ЦК України, процентів, неустойку (штрафу, пені) та збитків, при цьому сторони погодили, що зазначена заява буде мати безспірних характер. За пунктом 11 Договору визначено, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання позичальник зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365% від простроченої суми. Пунктом 12 Договору визначено, що сторони домовились, що розмір збитків у разі порушення позичальником умов договору не доказуються, а становлять 50% від суми позики. Збитки позичальник повинен сплатити в одноденний строк з моменту порушення умов договору. Пунктом 16 Договору визначено, що позичальник повинен сплатити пеню в розмірі 5% від суми позики за кожен день прострочення такого зобовязання. (а.с.22) Позивачами заявлено вимоги про визнання недійсними п.п. 4, 4.1., 4.2., 7, 11, 12, 16 Договору позики від 28 жовтня 2015 року. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В тому числі, частиною 1 передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 відповідного Закону учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг; Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 даного Закону фінансовий кредит це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент; Відповідно до п.6 ч.1 ст.4 даного Закону фінансовими вважаються послуги з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. А відповідно до вимог ч.1 ст.5 даного Закону фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.1048\~ ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. Тобто, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що кредит отриманий не з метою здійснення підприємницької діяльності, а для споживчих цілей, позивачі у справі не є ФОП, відповідач у справі не мав права на укладання договорів позики на умовах платності. Тобто позика є безпроцентною та позивачі з урахуванням недійсності окремих пунктів договору повинні повернути відповідачу отримане за договором позики. Відповідно до вимог ст.216 ЦК України визначено правові наслідки недійсності правочину, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до вимог ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. З урахуванням вищевикладеного суд погоджується із доводами сторони позивача та вважає, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню. 28.10.2016 року між сторонами було укладено також договір іпотеки в забезпечення виконання зобовязань за договором позики. Зазначений договір був посвідчений нотаріально, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером 4534. За договором іпотеки його предметом виступила квартира [ADDRESS], трикімнатна, загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., що належить на праві власності позивачам. Пунктом 13 зазначеного договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту нотаріального посвідчення та діє до виконання іпотекодавцем своїх зобовязань перед іпотеко держателем. Відповідно до запису в договорі нотаріусом накладено заборону на відчуження відповідного обєкту іпотеки до виконання, припинення чи розірвання іпотечного договору за реєстровим №4535. Договір підписаний сторонами. (а.с.23-24). 29.10.2015 року відповідачем на адресу позивачів було направлено повідомлення про порушення основного зобовязання, тобто на наступний день після укладання договору позики, з вимогою усунути порушення та повернути всю суму позики. (а.с.25). 22.02.2016 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою в порядку ст.537 ЦК України про прийняття на депозит нотаріуса грошових коштів, як виконання обовязку перед кредитором (а.с.28). Відповідно до копії листа від 22.02.2016 року приватний нотаріус [PERSON] пояснила позивачу порядок внесення суми на депозит (а.с.29). 01.03.2016 року позивачами було складено нотаріусу спільну заяву про внесення на депозит грошової суми в розмірі 98298 гривень відповідно до договору позики для передачі [PERSON], оскільки останній уникає зустрічі, за адресою вказаною в договорі не проживає, місце свого фактичного проживання не повідомив, заява посвідчена нотаріусом. (а.с.30). Факт внесення суми на депозитний рахунок підтверджується квитанцією нотаріуса №1 від 01.03.2016 року, квитанцією банківської установи (а.с.31). В той же день, як вбачається з копії листа, нотаріусом було повідомлено [PERSON] про отримання на депозитний рахунок суми позики та розяснено право отримати відповідні належні кошти (а.с.32). Як вбачається із змісту заяви від 23.03.2016 року на імя нотаріуса від [PERSON] та копії платіжного доручення від 23.03.2016 року, відповідачем було отримано суму внесену на депозит (а.с.153-154) Із змісту копії ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.04.2016 року вбачається, що позивач [PERSON] 09.03.2016 року звертався до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.21). Відповідно до копії розписок [PERSON] отримував від [PERSON] 28.11.2015 року, 28.12.2015 року, 28.01.2016 року по 129 доларів США за договором позики. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що дійсно складав відповідні розписки та приймав від позивачів кошти, за дорученням [PERSON], зазначав, що безпосередньо у нього з [PERSON] договорів немає, але саме під час укладання договору позики та договору іпотеки [PERSON] казав в його присутності [PERSON] про необхідність проводити оплату [PERSON], можливо й була довіреність від [PERSON], копії розписок, які наявні в матеріалах справи дійсно складав він. Також зазначав, що [PERSON] за адресою по вулиці Отакара Яроша в Харкові не проживав, а був лише зареєстрований, квартира перебувала в стані ремонту, там проживати не можливо, знає, що між [PERSON] та [PERSON] були якісь домовленості, щодо проведення позивачем ремонту в рахунок оплати отриманої суми у борг. З квітня 2016 року він перебуває під вартою. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він відповідача знає лише на словах, як людину у якої [PERSON] запозичив кошти. Знав, що проводили ремонт в квартирі [PERSON] по вулиці Отакара Яроша в м.Харкові, але самого власника він не бачив жодного разу, був молодий хлопець [PERSON], в квартирі було повно сміття, зрізані батареї, там навіть пройти було важко. Працювали в квартирі 4 дні, оскільки матеріал власник не привозив, [PERSON] сам купував за власні кошти. За роботу з ними так і не розплатились. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в квартирі по вулиці Отакара Яроша в м.Харкові з [PERSON] він відпрацював 1,5 дня, в перший день заплатили 1000 гривень, сміття в квартирі було дуже багато, там не реально було проживати, потім він пішов, оскільки перестали платити. Власника він не бачив. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка за його згодою позивач [PERSON] суду пояснив, що дуже були потрібні кошти на лікування близької людини. Він звернувся до [PERSON], реально отримав на руки кошти в сумі 3,500 доларів США, а договір позики склали на 4,300 доларів США, 800 доларів як відсотки. Він підписав договір, в рахунок погашення отриманих коштів проводив ремонт в квартирі [PERSON], який його одразу при укладанні угод попередив, що розрахунки проводити з [PERSON], а потім він приїде та прийме роботу. Він зустрічався із [PERSON] передавав йому кошти, по 130 доларів, потім вирішив погасити більше, просив скласти нотаріальну розписку. 4 місяці він намагався зустрітись із [PERSON], але як йому пояснював [PERSON], й сам [PERSON] по телефону, він був в Київі, обіцяв коли повернеться все оформить. Потім він отримав лист щодо наявності заборгованості, по телефону його запевнив відповідач, що це помилка. Коли приходив до нотаріуса [PERSON] випадково зустрів [PERSON] та [PERSON], домовились зустрітись у нотаріуса та оплатити всю суму за договором. Нотаріус відкрила рахунок та внесла кошти в сумі 98298 гривень, що еквівалентно 4300 доларів США, після цього він шукав [PERSON], мав намір забрати у нього документи на квартиру, але дізнався, що останній в розшуку. Як вбачається із змісту витягу з кримінального провадження 08.02.2016 року позивач [PERSON] дійсно звернувся із заявою щодо заволодіння шахрайським шляхом майном [PERSON] та укладання договору іпотеки, позики 28.10.2015 року (а.с.27). Із змісту інформації про розшукові обліки МВС вбачається, що відповідач [PERSON] 26.05.2016 року зник, розшукується Шевченківським ВП ГУНП в Харківській області в рамках провадження за ч.3 ст.190 КК України, за місцем реєстрації тривалий час не проживав та не проживає, був зареєстрований до 27.03.2017 року (а.с.158-161). Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 613 ЦК України\~кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України\~до загальних засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до\~ст. 537 ЦК України\~боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит. З наведеного убачається, що відмова кредитора від запропонованого боржником виконання договору може мати місце лише тоді, коли кредитор може прийняти виконання від боржника, однак з суб?єктивних причин відмовляється це зробити, натомість не можна вважати відмовою об?єктивну неможливість прийняти виконання боржника, оскільки в такому випадку матиме місце не відмова від прийняття виконання, а лише неможливість прийняти виконання. Окрім того, цивільне законодавство будується на засадах добросовісності та розумності сторін правовідносин, і відповідно до\~ст. 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до Правового висновку ВСУ у справі №6-2387цс15 за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ). Враховуючі наведене, суд вважає, що в ході розгляду справи встановлено факт ухилення кредитора від прийняття виконання з боку позивачів. Доводи сторони відповідача щодо відсутності повноважень у [PERSON] про прийняття коштів на виконання умов договору були спростовані в ході розгляду показами свідка [PERSON]. Окрім того, про факт ухилення від прийняття виконання свідчить не повідомлення відповідачем позивачів про місце його фактичного перебування, обставини відсутності відповідача в квартирі за місцем його реєстрації були підтверджені також показами свідків, в тому числі свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивача [PERSON], який був допитаний у якості свідка. Також із змісту дослідженої копії ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.04.2017 року вбачається, що відповідач [PERSON] звернувся до суду 09.03.2016 року із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не зважаючи на внесення позивачами суми боргу на депозит та повідомлення його про наявну суму нотаріусом. Даний позов був залишений без розгляду, оскільки позивач 04.04.2016 року та 21.04.2016 року не зявися до суду. Відповідно до вимог ст.16 ЦК України визначено способи захисту порушеного права, а ні відповідною нормою, ані окремо законом, не передбачено такого способу захисту, як визнання прострочення кредитора. В даному випадку вважається, що має місце прострочення кредитора, що є підставою для звільнення від відповідальності. У звязку із чим вимоги позову щодо визнання прострочення кредитора задоволенню не підлягають. Відповідно до Правової позиції ВСУ у справі № 6-243 цс14 встановивши факт припинення основного зобовязання належним його виконанням, суд на підставі статті 599, частини першої статті 559, пункту першого частини першої статті 593 ЦК України може визнати припиненими й додаткові (акцесорні) зобовязання за договорами іпотеки і поруки. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобовязання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 частини другої статті 16 ЦК України. Таким чином право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом визнання договору виконаним чи його розірвання. Враховуючи те, що позивачами зазначено на повне виконання основного зобовязання, як на підставу визнання договору виконаним та розірвання договору іпотеки, суд вважає, що підстав для визнання договору позики виконаним, розірвання договору іпотеки не вбачається, а є необхідним визнати договір позики та іпотеки припиненими, оскільки основне зобовязання виконане в повному обсязі, факт його виконання встановлений в ході розгляду справи, а саме внесенням суми позики на депозитний рахунок нотаріуса внаслідок прострочення кредитора. Відповідним договором іпотеки п.13. передбачено припинення договору у разі припинення виконання. У звязку із визнанням припиненим договору іпотеки підлягає скасуванню заборона вжита в рамках договору іпотеки. Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про витребування правовстановлюючих документів, суд зазначає наступне. В ході розгляду справи було встановлено, що при укладанні договору іпотеки позивачами було передано відповідачу правовстановлюючий документ на квартиру, а саме договір дарування на квартиру №61, що розташована за адресою м.Харків вулиця Мохнацька, будинок 83, яка належить [PERSON] та [PERSON], що посвідчений Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 05.11.2002 року за реєстраційним номером 2-4199. 01.03.2016 року позивачами було в повному обсязі сплачено суму основного зобовязання на депозитний рахунок нотаріуса, в подальшому зазначена сума отримана відповідачем. Але не зважаючи на це, відповідач продовжує утримувати у себе відповідний правовстановлюючий документ. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги позивачів в цій частині підлягають задоволенню. Тобто, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів в рівних частках підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволених позовних вимог. Позивачами при подачі позову сплачено судовий збір за 6 вимог на загальну суму 3307 гривень 26 копійок, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення 5 вимог, то стягнень підлягає сума 2756 гривень 05 копійок в рівних частках по 1378 гривень 02 копійки.

Outcome: partial