Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дружини. Свої вимоги мотивувала тим, що з 25 лютого 2016 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого дітей не мають. Позивач зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та різними поглядами на життя. Сімейні стосунки між ними фактично розірвані, вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини не підтримують. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем суперечить інтересам сім'ї. За таких обставин збереження шлюбу та подальше сумісне життя, як і примирення вважає неможливим. Крім того, просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 500 грн. щомісячно протягом трьох років, посилаючись на те, що за час шлюбу з [PERSON] у зв'язку з веденням домашнього господарства не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, а отже має право на утримання протягом трьох років з дня розірвання шлюбу. До суду представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутності та за відсутності позивача, а також просила задовольнити позовні вимоги. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, тому суд приходить до висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти вирішення справи таким чином. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2016 року, про що зроблено актовий запис № 235 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві /а.с.16/. Від шлюбу сторони дітей не мають. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Позивач посилається на те, що сторони не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо, про що з боку відповідача письмових заперечень до суду не надійшло, тому суд вважає, що збереження сім'ї є неможливим, оскільки це буде суперечити інтересам подружжя. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що шлюб може бути розірваний. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають істотне значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів своєї непрацездатності, не забезпечення її доходів до рівня прожиткового мінімуму, а також спроможності [PERSON] надавати матеріальну допомогу, позивачем надано не було. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення аліментів.

Outcome: partial