Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася у суд із позовом до відповідача, [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 124935,18 грн. грн., яка складається із суми боргу в розмірі 121500 грн., та 3% річних в сумі 3,435,18 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 30.09.2017року, відповідно до якого позивачем було надано відповідачу у борг грошові кошти в сумі 121500грн. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути борг до 15.12.2017року, однак відповідач свої зобов`язання не виконав та борг не повернув, також відповідно до ст.. 625 ЦК України позивач просит стягнути 3% річних в сумі 3435,18 грн., а всього 124935,18 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст.12,ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.09.2017року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до п.1.1 якого [PERSON] передала [PERSON] безпроцентну позику на суму 121500грн. Згідно п.2.2 даного договору сторони домовились, що підписання даного договору позичальником є підтвердження отримання ним грошових коштів від позикодавця у розмірі встановленому п.1.1 цього договору. Повернення зазначеної в даному договорі суми позики може відбуватись за бажанням позичальника протягом строку дії договору по частинам ( в розстрочку), але не пізніше 15 грудня 2017року. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав та не повернув зазначені грошові кошти. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Наявність оригіналу договору позики у позивача, відсутність доказів неправомірного заволодіння позивачем договором та доказів повернення відповідачем коштів, свідчить, що позивач є володільцем зобов`язань відповідача, щодо повернення коштів в сумі 121500 грн., які до теперішнього часу є не виконані. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача суму основного боргу в розмірі 121500 грн. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем наданий розрахунок 3% річних, який приймається судом. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача 3% річних за час прострочення сплати боргу за період з 16.12.2017р. по 26.11.2018р. , враховуючи межі заявлених вимог, в сумі 3435,18 грн. Крім того, позивачем наданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витра,які були понесені позивачем та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, який складається із суми сплаченого судового збору в розмірі 1215 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 7000грн. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 7000грн., суд зазначає наступне. Відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Разом з цим в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок витрат на правничу допомогу. Таким чином, понесені позивачем витрати за надану їй правову допомогу в сумі 7000 грн. суд вважає не доведеними, при цьому суд зазначає, що судові витрати не є позовними вимогами. Судовий збір суд стягує в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved