Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Чемеровецькому районі Хмельницької області звернулось в суд із до [PERSON] про стягнення призначених і виплачених виплат в розмірі 12138,98 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.12.2012р. відповідач, керуючи автомобілем Toyota Landcruiser, реєстраційний номер [NUMBER], на автодорозі Гусятин - Городок поблизу с. Вільхівці Чемеровецького району Хмельницької області, порушуючи правила дорожнього руху виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення із автомобілем ВАЗ-2109, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] Внаслідок зіткнення [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11.06.2012р. [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 статті 286 КК України. Наказом приватного підприємця [PERSON] від 03.01.2012р. створено комісію з розслідування даного нещасного випадку. За результатом розслідування нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний із виробництвом, складено відповідні акти. Позивачем відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», Постанови КМУ №1266 від 26.09.2001р. «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням» було призначено страхові виплати за період з 01.06.2013р. по 31.05.2014р. в загальному розмірі 12138,98 грн. З посиланням на статтю 1191 ЦК України, позивач просить стягнути виплачені потерпілому кошти з відповідача. Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. Представник позивача Богуцький Д.М. подав суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Згідно ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За даних обставин, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 31.12.2012р. [PERSON], керуючи автомобілем Toyota Landcruiser, реєстраційний номер [NUMBER], на автодорозі Гусятин - Городок поблизу с. Вільхівці Чемеровецького району Хмельницької області, порушуючи правила дорожнього руху виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення із автомобілем ВАЗ-2109, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] Внаслідок зіткнення [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11.06.2012р. встановлено дані обставини, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 статті 286 КК України. Вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07.08.2012р., а відтак, того ж числа набрав законної сили. Відповідно до ч. 4 статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Потерпілий [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з приватним підприємцем [PERSON], у якого працював водієм легкового таксі. 31.01.2012р. комісією у складі приватного підприємця [PERSON] (голова комісії), страхового експерта з охорони праці відділення ВД ФСНВ у Гусятинському районі [PERSON], уповноваженого трудового колективу з питань охорони праці [PERSON] складено акт проведення розслідування нещасного випадку (форма Н-5), що стався 31.12.2011р. в приватного підприємця [PERSON] Згідно даного акту, комісія прийшла до висновку, що нещасний випадок з водієм таксі [PERSON] стався в робочий час, на автомобілі підприємства, під час виконання трудових обов'язків. Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Чемеровецькому районі Хмельницької області №2223/199/199/5 від 29.03.2013р. призначено потерпілому [PERSON] перераховану грошову суму в розмірі 666,28 грн. Виплати проводити з 01.03.2013р. по 31.07.2014р. включно. Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Чемеровецькому районі Хмельницької області №2223/199/199/6 від 16.12.2013р. призначено потерпілому [PERSON] фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, а саме: виплати на ортопедичне взуття в розмірі 2343,62 грн. (одноразово). Згідно довідки УПФУ в Чемеровецькому районі Хмельницької області №2516/04 від 19.06.2014р., [PERSON] перебуває на обліку та отримує пенсію по тертій групі інвалідності внаслідок трудового каліцтва в сумі 949,00 грн. з 01.03.2014р., в тому числі: 150,00 грн. - основний розмір пенсії; 799,00 грн. - державна адресна допомога. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою, в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. У разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (далі - Основи) та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон). Вказані закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Преамбулою Закону передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю, а також добровільність такого страхування для осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності; своєчасне та повне відшкодування шкоди страховиком; формування та витрачання страхових коштів на солідарній основі; цільове використання коштів страхування від нещасного випадку. Згідно з ст. 6 Закону, суб'єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування. Страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи. Страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Об'єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров'я та працездатність. Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов'язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час, як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоровю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача коштів, сплачених Фондом, оскільки проведення страхових виплат у такому випадку є обов'язком Фонду, проведення таких виплат не є заподіянням Фонду шкоди у розумінні ст. 1166 ЦК України, а отже, до спірних правовідносин положення ст. 1191 ЦК України застосуванню не підлягають. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed