Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук Світлана Василівна, про визнання заповіту дійсним та визнання права власності на спадщину, як спадкоємець за заповітом. Вказує, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 28.05.2019р.), який на день смерті проживав разом з нею, за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилась спадщина: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на будинок від 08.09.1998р., та земельна ділянка площею 0,2301 га, кадастровий номер 1225682001:02:010:0008, розташована на території Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, за адресою: [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №127876 від 28.04.2000р., вартістю 141712,53 грн. Вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами відповідно до оцінки майна від 11.06.2020 року становить 57 429 грн. Загальна сума спадкового майна становить 199141,53 грн. 22 лютого 2000 року [PERSON] склав заповіт на випадок його смерті, зробивши розпорядження на все майно на її користь. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гула М.К., зареєстрований в реєстрі за №177. 04.06.2020р. отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки в заповіті складеному на її користь, форма посвідчувального напису не відповідала вимогам додатку №35 Форм реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів, написів на угодах і засвідчувальних документах, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.02.1994р. №7/5. При посвідченні заповіту приватним нотаріусом Гула М.К. була допущена формальна помилка в недодержанні форми №35, яка не впливає на законність заповіту. Волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі. Вказала, що однією сім`єю вони з [PERSON] стали проживати з травня 1995 року, а шлюб між нею та [PERSON] було зареєстровано 08 вересня 1998 року, свідоцтво про право власності на будинок видано 08.09.1998 року, присадибна ділянка була приватизована 28.04.2000 року. На протязі більше ніж 20 років, вони вели спільне господарство, витрачали спільні кошти на догляд за будинком, робили добудови. Так, відповідно до технічного паспорта на будинок в 1995 році побудували гараж-В, літній душ-Г, в 1999 році добудували прибудову а-1, в 2001р. - [PERSON] та [PERSON] є дітьми покійного [PERSON] , які не можуть отримати обов`язкову частку в спадщині, так як вони повнолітні, працездатні особи і під вимоги ст.1241 ЦК України не підпадають, крім того, вони спадщину не прийняли. Строк прийняття спадщини пропустили без поважної причини. Між покійним [PERSON] та його дітьми були неприязні стосунки. [PERSON] на протязі довгих років судився з батьком із питання поділу майна, не спілкувався з ним, на похоронах не був. [PERSON] майже не спілкувався з батьком, приймав участь в організації похорон батька, допоміг сумою в розмірі 1000 грн. Вказала, що чоловіка похоронила за власний рахунок. На підставі викладеного прохає визнати дійсним заповіт від 22 лютого 2000 року складений [PERSON] на її користь, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гула М.К., зареєстрованого в реєстрі за №177 та визнати за нею право власності, як спадкоємцем за заповітом, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,2301 га, розташовану на території Китайгородської сільської ради по [ADDRESS] , надану для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, яка належала померлому [INFO] [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №127876, кадастровий номер 1225682001:02:010:0008. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ткаленко М.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та прохали їх задовольнити. Представник відповідача Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, однак подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. До суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, не заперечують проти задоволення позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. в судовому засіданні пояснила, що у заповіті складеному 22 лютого 2000 року [PERSON] та посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гула М.К., за реєстровим №177, форма посвідчувального напису не відповідає вимогам додатку 35 Форм реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів, написів на угодах і засвідчуваних документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 1994 року за №7/5, в редакції, що діяла на час посвідчення заповіту. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та третьої особи приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В., перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Магдалинівському, Петриківському, Царичанському районах Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 28.05.2019 року). На день смерті спадкодавець був зареєстрований та постійно проживав разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Також встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 08.09.1998 року (а.с.9); - земельна ділянка площею 0,2301 га, кадастровий номер 1225682001:02:010:0008, розташована за адресою: [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №127876 від 28.04.2000 року (а.с.15, 16). За життя, 22 лютого 2000 року, [PERSON] склав заповіт, яким все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів позивачу. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гула М.К., зареєстрований в реєстрі за №177 (а.с.8). Встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Треті особи [PERSON] та [PERSON] , діти позивача та спадкодавця, спадщину після смерті батька не приймали. Судом встановлено, що позивач не може оформити право власності на вищевказане спадкове майно, оскільки у заповіті форма посвідчувального напису не відповідає вимогам додатку 35 Форм реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів, написів на угодах і засвідчуваних документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 1994 року №7/5, що діяла на час посвідчення заповіту (а.с.20). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Правовідносини, що виникли між сторонами справи врегульовані нормами діючого ЦК України, положеннями заповітів. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Отже, відповідно до ст.202 та ст.1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а також особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи вбачається, що заповіт [PERSON] від 22 лютого 2000 року складено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гула М.К. зі слів померлого. Текст заповіту набраний за допомогою комп`ютера. Заповіт підписаний [PERSON] у присутності приватного нотаріуса. Особу заповідача приватним нотаріусом встановлено, його дієздатність перевірено. Отже, оцінивши надані та добуті докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що, при складанні спірного заповіту було дотримано всі вимоги діючого законодавства щодо змісту та форми правочину, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, а тому маються законні підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в частинні визнання заповіту дійсним. При цьому, згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка спадщину прийняла, подавши до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини заяву про прийняття спадщини (а.с.52). Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується заява позивача з проханням судовий збір з відповідача не стягувати. На підставі викладеного, та

Outcome: approved