Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить, з врахуванням змінених позовних вимог, скасувати державну реєстрацію за реєстраційним номером 974045632110 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1 га, кадастровий номер 3211000000:01:058:0039, що розташована по [ADDRESS] , проведену 13 липня 2016 року, номер запису про право власності 15435994. Також просить стягнути із відповідача судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А., вона є власником 31/100 частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Власником інших 44/100 частин будинку є [PERSON] , 1/4 частини будинку - третя особа [PERSON] . Попередніми співвласниками належної їй частини будинку були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На підставі ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2002 року [PERSON] була виділена у користування земельна ділянка, площею 869 кв.м. Після купівлі нею 31/100 частини будинку, до неї перейшло право на користування вищезазначеною земельною ділянкою. Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі громадянину [PERSON] її фактичне землекористування складає 0,0692 га, що на 177 кв.м менше, ніж було вищезазначеною ухвалою суду. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, яка за площею є більшою, ніж їй було виділено у користування ухвалою суду. Вважає, що здійснена [PERSON] приватизація виділеної їй у користування земельної ділянки не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки земельна ділянка надається для обслуговування житлового будинку незалежно від кількості співвласників. Належний їм житловий будинок не був розподілений на окремі домоволодіння і перебуває у спільній частковій власності, що унеможливлює здійснення приватизації земельної ділянки кожним із співвласників. Ухвалою від 14 липня 2020 року було відкрито провадження про даній цивільні справі (а.с.35). 29 липня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов(а.с.39), відповідно до якого вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю. Зазначає, що позивач придбала у [PERSON] 31/100 частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , на земельній ділянці, площею 0,0692 га. Питання щодо площі земельної ділянки позивач повинна була вирішувати при укладенні договору купівлі-продажу. Підстав для визнання недійсності державного акту вона не вбачає, оскільки при приватизації земельної ділянки була підписана та погоджена із співвласниками прилеглих земельних ділянок технічна документація. Будь-яких претензій щодо площ та меж земельних ділянок їй пред`явлено не було. 26 серпня 2020 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с.46), в якому вона зазначає, що придбала у попереднього власника [PERSON] 31/100 частин житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] та перебуває у спільній частковій власності сторін по справі. Оскільки земельна ділянка [PERSON] приватизована не була, то її вона і не купувала. Враховуючи, що на день звернення до суду із позовом договір розподілу житлового будинку укладений не був, рішення суду з цього приводу також відсутні, тому до неї разом із переходом права власності на 31/100 частин будинку перейшло право користування відповідною частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку. На підтвердження цих обставин надала інформаційну довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстр права власності на нерухоме майно від 18 серпня 2020 року. Твердження відповідача про те, що технічна документація на належну їй земельну ділянку погоджена та підписана усіма співвласниками прилеглих земельних ділянок спростовує тим, що вона і третя особа [PERSON] є землекористувачами, а не власниками земельної ділянки. Крім того, до цього часу межі земельної ділянки, що належить [PERSON] , не виносилися в натурі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Зазначив, що розмір земельної ділянки повинен бути виділений кожному співвласнику пропорційно розміру його частки у будинку. Оскільки належна відповідачу [PERSON] частину будинку не була виділена їй в натурі, земельна ділянка не могла бути нею приватизована. Зазначає, що відповідачем порушено норми ДБН, оскільки межа земельної ділянки проведена по стіні. Крім того, вважає, що приватизація відповідачем [PERSON] земельної ділянки порушує права позивача та третьої особи в частині здійснення ними приватизації земельних ділянок. Також вказав, що площа земельної ділянки, якою користується [PERSON] , менша за площу, виділену ухвалою суду. Крім того зазначив, що на належній [PERSON] земельній ділянці перебуває 1/2 частина належного попередньому співвласнику будинку, а значить на зараз і [PERSON] , сараю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення з підстав, вказаних у відзиві на позов. Також зазначили, що [PERSON] приватизувала земельну ділянку в межах, виділених їй згідно ухвали суду, на яку посилається позивач та її представник. При цьому межі були встановлені та погодженні із сумісними землекористувачами. Половина сараю була нею відкуплена у [PERSON] , і згідно договору купівлі-продажу частини будинку позивач [PERSON] не купувала ніякого сараю. Третя особа [PERSON] вважає, що позов не підлягає до задоволення. Під час підготовки документів на приватизацію земельної ділянки [PERSON] межі встановлювалися, всі співвласники будинку були присутні, заперечень не було. Також зазначила, що таке землекористування скалося давно за згодою всіх співвласників будинку. І лише з придбанням частини будинку [PERSON] почалися конфлікти. Судом встановлено наступне. Як вбачається із договору купівлі-продажу від 03 листопада 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. (реєстровий номер 1257), позивач [PERSON] придбала у [PERSON] 31/100 частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] (а.с.8-9). В договорі також вказано, що житловий будинок розташований на земельній ділянці 0,0692 га; крім частини будинку в користування позивача перейшли відповідні надвірні господарські будівлі і споруди, а саме: частина огорожі та убиральня. Договором від 23 січня 2020 року, посвідченим державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. (реєстровий номер 47) були внесені зміни до вищезазначеного договору купівлі продажу, а саме: абзац четвертий пункту 1.2 Договору був викладений у наступній редакції: «31/100 частка житлового будинку, що відчужується, розташована на земельній ділянці, площею 0,0692 га, з кадастровим номером 3211000000:01:058:0084» (а.с.10). Запис про право власності позивача на частину даного будинку був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчить витяг № 143907094 від 03 листопада 2018 року (а.с.11). Також у витязі зазначено, що будинок перебуває у спільній частковій власності. Висновком ФОП [PERSON] № 7 від 27 лютого 2020 року (а.с.12) було встановлена можливість виділення в натурі 31/100 частин будинку, що належить [PERSON] та розташований по [ADDRESS] . Згідно ухвали Переяслав-Хмельницького міського суду Київської області від 29 травня 2002 року по справі № 2-168/2002 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою була затверджена мирова угода, за умовами якої [PERSON] була виділена земельна ділянка, площею 1004 кв.м, [PERSON] - 869 кв.м (а.с.13). З поданої позивачем технічної документації із землеустрою (а.с. 15-27) вбачається, що [PERSON] , який був попереднім власником частини житлового будинку, яку купила позивач, звернувся із заявою про розроблення такої технічної документації на земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0, 0692 га. Вона містить в собі кадастровий план земельної ділянки, площею 0,0692 га; акт встановлення зовнішньої межі земельної ділянки, з якого вбачається, що ніяких претензій при встановлені зовнішньої межі не заявлено, загальна площа земельної ділянки складає 0,0692 га. Дана технічна документація також містить в собі копію договору дарування, з якого вбачається, що 25.05.2009 [PERSON] подарувала [PERSON] 31/100 частину житлового будинку по [ADDRESS] . З надвірних споруд до [PERSON] перейшли лише 1/2 частина огорожі та вбиральня. Як вбачається із відповіді Управління з контролю за використанням та охороною земель № М-1017/0-1671/6-20 від 02 липня 2020 року (а.с.40-41) на звернення [PERSON] факт самовільного зайняття земельної ділянки можливо виявити на місцевості за умови закріплення її меж в натурі межовими знаками. Також роз`яснено, що відповідно до ст.158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,1 га по [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 66-68). З Акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки (а.с.70) вбачається, що при виготовленні [PERSON] документів на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , межі її земельної ділянки були встановлені в натурі (на місцевості). При цьому були присутні суміжні землекористувачі, в тому числі і [PERSON] (попередній перед [PERSON] власник належної позивачеві частини будинку), які ніяких претензій до встановлених меж земельної ділянки [PERSON] не заявляли. Суд приймає до уваги подані сторонами та їх представниками докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про Державний земельний кадастр» , тому суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Пунктом г) частини 1 статті 91 Земельного кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (ч.ч.1,2 ст.103 Земельного кодексу України). Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей. Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Згідно ст.212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними; приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до абз. 4 ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Відповідно до абзацу 5 ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання не чинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Позивач є власником частини будинку у відповідності до договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 03.11.2018, з урахуванням наявності договору від 23.01.2020 про внесення змін до договору купівлі - продажу, в яких зазначено, що частка житлового будинку, що відчужується, розташована на земельній ділянці площею 0,0692 га. Дані договори є чинними, підписані позивачем особисто та не оспорювалися. З наданої позивачем технічної документації вбачається, що попередній власник придбаної нею частини будинку розпочав процедуру оформлення у приватну власність земельної ділянки, площею саме 0, 0692 га. Не містять укладені позивачем [PERSON] договір купівлі-продажу та договір про внесення змін і умов про купівлю неї частини будь-якого сараю, про що зазначалося представником позивача у судовому засіданні. Навіть договір дарування від 25.05.2009, за яким попередній (перед [PERSON] ) власник частини будинку [PERSON] набув її у власність, не містить умов про отримання ним в дар інших, ніж 1/2 частина огорожі та вбиральня, надвірних споруд. Крім того, представник позивача вважає, що приватизація відповідачем [PERSON] земельної ділянки порушує права позивача та третьої особи в частині здійснення ними приватизації земельних ділянок. Дане твердження є передчасним, оскільки доказів звернення позивача до відповідних органів з метою приватизації земельної ділянки та відмови в цьому подано не було. Третя особа [PERSON] заперечила ту обставину, що відповідачем [PERSON] порушено її будь-які права, в тому числі і як землекористувача. Земельна ділянка була приватизована відповідачем [PERSON] в межах площі, яка була виділена їй на підставі ухвали Переяслав-Хмельницького міського суду Київської області від 29 травня 2002 року. Доказів того, що приватизація [PERSON] належної їй земельної ділянки була проведена з порушенням вимог, передбачених законодавством, встановлено не було. Твердження позивача та її представника про те, що за рахунок зміни конфігурації земельної ділянки [PERSON] зменшилася площа земельної ділянки позивача, та відповідачем порушено норми ДБН під час процедури приватизації, належними та допустимими доказами не підтверджено, клопотань з цього приводу не заявлено, а суд не є спеціалістом в галузі землеустрою та містобудування. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачем вимог законодавства при оформлені права власності на належну їй земельну ділянку, площею 0,1 га, та порушення відповідачем внаслідок цього будь-яких прав чи інтересів її (позивача) як суміжного землекористувача, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в зв`язку з їх недоведеністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст.321, 373 ЦК України, ст.ст. 91, 116, 120, 152, 212 ЗК України, ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»,

Outcome: dismissed