Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

Позивач в листопаді 2017 р. звернулася до суду з даним позовом, у якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Солом'янський районний відділ Державної міграційної служби в м. Києві зняти вказаних осіб з реєстрації за даною адресою. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 14 грудня 2002 р. вона отримала у дарунок від своєї матері, [PERSON], кімнату у комунальній квартирі [ADDRESS]. За даною адресою зареєстровані: син позивача - [PERSON], та його малолітня дочка - [PERSON], [INFO]. Однак, фактично її син тут не проживає, а його дочка взагалі ніколи не проживала з моменту народження. Позивач посилається на те, що на сьогодні відповідач [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] проживають у [ADDRESS]. Дана квартира належить синові позивача та його дружині на праві приватної власності. Відповідач протягом останнього року не несе жодних матеріальних зобов'язань по комунальним платежам та квартирній платі, які нараховуються на нього та його доньку. Станом на 01.10.2017 р. борг становить 4081 грн. 87 коп. Факт не проживання [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується актом ЖЕД №902. Таким чином, позивач вважає, що відповідачі, які не проживають за адресою реєстрації та не є власниками даного житлового приміщення, втратили право користування ним, внаслідок відсутності більше року. Наявність реєстрації в квартирі осіб, які в ній не проживають, очевидно тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти з реєстрації за даною адресою. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що їй на праві власності належить кімната у комунальній квартирі [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зареєстрований у даному житловому приміщенні з 2006 р., однак з 2015 р. в ньому не проживає. Він переїхав до дружини та мешкає разом з донькою в м. Черкаси. Його речей також в квартирі не має. [PERSON] (її онука) після подачі позову до суду, була знята з реєстрації та зареєстрована за адресою місця проживання: [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи зареєстрованими в належній їй квартирі, порушують права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву від відповідача до суду не надходило. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечувала позивач в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 19/100 частин квартири [ADDRESS], що складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 17,52 кв.м., в т.ч. житловою площею 12,20 кв.м., на підставі договору дарування квартири від 14.12.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Марініченко О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2783. Позивач просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідачі [PERSON] та його неповнолітня донька [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі, яка належить їй на праві власності, однак у даній квартирі не проживають з 2015 р., з того часу квартирою не цікавляться, квартплату та комунальні послуги не сплачують, реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю. Як вбачається з даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, відповідач [PERSON], [INFO], 25 жовтня 2013 р. зареєстрував шлюб з гр. [PERSON], [INFO]. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]., що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси реєстрації служби Черкаського міського управління юстиції. Позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] проживають у [ADDRESS]. Так, як вбачається з довідки № 787 від 05.02.2018 р., за адресою: [ADDRESS] зареєстровані з 29.01.2018 р. 2 ос.: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Власником особового рахунку [NUMBER] є [PERSON]. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], з 04.05.2006 р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2015 р. не проживають у квартирі [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] не несуть витрат по утриманню житла, квартирою не цікавляться, а отже суд вважає, що вони втратили інтерес до даного майна. Будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі [ADDRESS] підтверджується актом мешканців зазначеного будинку від 08.11.2017 р., складеним мешканцями будинку, засвідченим начальником ЖЕД № 902 м. Києва. Крім того, згідно довідки з дитячої поліклініки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом'янського району м. Києва від 16.11.2017 р., неповнолітня [PERSON], [INFO], ніколи не перебувала на обліку і не обслуговувалася у даній поліклініці за місцем реєстрації. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Під час розгляду справи встановлено, що неповнолітня [PERSON], [INFO] була зареєстрована станом на 20.11.2017 р. з 03.02.2015 р. за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, після звернення позивача до суду з позовом, остання була знята з реєстрації за вказаною адресою, та з 29.01.2018 р. зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи. Тому вимоги позивача в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняття її з реєстрації за вказаною адресою, задоволенню не підлягають. Разом з тим, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача [PERSON] у кв. [ADDRESS] протягом тривалого періоду (понад один рік), суд вважає можливим в цій частині задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Що стосується вимоги позивача зняти відповідача з реєстрації за даною адресою, а саме: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial