Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Позивач акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») подав до суду позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.08.2009 у розмірі 127043,61 грн станом на 31.03.2019 та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28.08.2009 відповідач [PERSON] 28.08.2009 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4700 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, становить між ним та банком договір. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав кредит у розмірі, передбаченому договором. Проте відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до договору. Станом на 31 березня 2019 року заборгованість відповідача становить 127043,61 грн, яка складається з: 4659,13 грн - заборгованість за кредитом; 111658,59 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4200 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 6025,89 грн - штраф (процентна складова). На підставі наведеного позивач просить суд позов задовольнити. Вказана справа надійшла до Бориславського міського суду Львівської області 11.07.2019 згідно з ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.06.2019 про передачу справи до іншого суду. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 15.07.2019 позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Слиша А.Т. від 05.08.2019 відкрито провадження у вказаній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] 26.09.2019 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Крім цього, відповідач зазначив, що позовні вимоги не відповідають законодавству України, є безпідставними, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, як і не відповідають такі позовні вимоги фактичним обставинам справи. Жодного кредитного договору 28.08.2009 з банком він не укладав. Вказаного числа він лише підписав заяву-анкету на суму кредитного ліміту 500 грн. Всі кошти, які він отримував - повернув банку. Жодних належних та допустимих доказів того, що кредитний ліміт був збільшений банком з 500 грн до 4700, немає. Умови та Правила надання банківських послуг», Правила користування платіжною карткою не є складовою частиною укладеного 28.08.2009 договору, оскільки такі він не підписував, відсутні докази, що з ними його було ознайомлено 28.08.2009. Просить врахувати правову позицію ВП ВС в постанові від 03.07.2019 у справі 342/180/17. Позивач не надав доказів отримання відповідачем кредиту в сумі 4700 грн, не підтвердив які саме кредитні картки та з якими картковими рахунками відповідачу було видано та відкрито, строк дії цих карток. У наданому позивачем розрахунку заборгованості, виписці по рахунках містяться безпідставно нараховані суми. Крім цього, відповідач зазначив, що позов поданий поза межами строку позовної давності, просить застосувати позовну давність. У 2016 році ПАТ КБ «Приватбанк» вже звертався в Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.08.2009 в розмірі 11 040,08 грн. Кінцевим судовим рішенням у цій справі була ухвала суду від 12.11.2018 про залишення позову без розгляду, що не зупиняє перебігу позовної давності. 07.11.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначив, що укладання договору здійснювалося за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання - ст.634 ЦК України. Умови та Правила надання банківських послуг є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Також у цій заяві зазначено, що відповідач ознайомився та згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що відповідачу було надано їх для ознайомлення у письмовому вигляді. Отже вказана заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг разом з ними, Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Крім цього, позивачем надано наказ про затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджує надання до позовної заяви саме тієї редакції, що була чинна на момент підписання заяви позичальника. Укладення кредитного договору таким чином, коли його зміст зафіксовано у кількох документах, не суперечить законодавству. Крім цього, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Сторонами були обговорені всі істотні умови. Підпис позичальника на заяві свідчить про те, що йому добре були відомі і зрозумілі всі умови договору, у тому числі тарифи. Виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. Доводи відповідача про те, що договір ним не підписувався та не укладався, можуть бути підставою для визнання його судом недійсним. Однак, такий позов відповідач не заявляв. Закон «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Виписка з карткового рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами у справі. З виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідач користувався грошима, погашав кредитний ліміт та сплачував відсотки. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково сплачував борг за договором. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином, між банком та відповідачем укладено договір, який ніким не оспорений. Правовідносини між сторонами тривають, належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Щодо зміни розміру кредитного ліміту: у заяві-анкеті клієнта зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак умовами договору визначено (п.2.1.1.2.3), що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження. Крім цього, відповідач не довів, що коштами заволоділа інша особа. Крім цього, картковий рахунок діє до повного виконання, відтак, кредитний договір є чинний, відповідач із заявою про закриття поточного рахунку не звертався, картку в банк не повертав, заборгованість не погасив. Тому поточний рахунок (картрахунок) на цей час відкритий та дійсний. Крім цього, відповідно до п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. Позивачем строк позовної давності не пропущено. У судове засідання 24 січня 2020 року представник позивача Когут Б.М., який діє на підставі довіреності 5483-К-О від 14.12.2018, не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти позову, надав пояснення, аналогічні змісту письмового відзиву на позовну заяву. Вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно з ст.1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Суд установив, що 28 серпня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (позивач) та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір у формі заяви, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання відповідачем відповідної заяви від 28 серпня 2009 року. Також з копії вказаної заяви вбачається, що сторонами визначено базову процентну ставку: 30 % з розрахунку 360 днів в році; строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. У вказаній вище заяві позичальника зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг. Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити чи анулювати кредитний ліміт. Відповідач ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення у письмовому вигляді. Зазначено також, що відповідач своїм підписом підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку. Відповідно до договору від 28.08.2009 позичальнику був відкритий картковий рахунок та видана платіжна кредитна картка № [NUMBER] (термін дії до 08/2015), яку у квітні 2012 року було замінено карткою № [NUMBER] (термін дії до 11/2015), про що не заперечив відповідач. З виписки за карткою вбачається, що відповідач користувався коштами. З матеріалів справи також вбачається, що за період з 11.09.2009 до 25.03.2010 кредитний ліміт було поступово збільшено до 4700 грн, що відповідає умовам вищевказаної заяви від 28 серпня 2009 року, підписаної сторонами, де зазначено, що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити чи анулювати кредитний ліміт. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за договором б/н від 28.08.2009, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31 березня 2019 року становить 127043,61 грн, та складається з: 4659,13 грн - заборгованість за кредитом; 111658,59 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4200 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 6025,89 грн - штраф (процентна складова). На підставі наведеного позивач просить суд позов задовольнити. Оцінюючи доводи позовної заяви про те, що Умовита правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку (які викладені на банківському сайті), є складовою частиною кредитного договору, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у вищевказаному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника - позивача [PERSON] від 28.08.2009, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, чи інших видів відповідальності, відсутній порядок розрахунку процентів на поточну та на прострочену заборгованість. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом; заборгованість за пенею, комісією, а також штрафи за порушення зобов`язання у вигляді фіксованої грошової суми та процентної складової. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, - крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, повний текст якого розміщено на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. У вказаному витягу визначено, зокрема, права та обов`язки позичальника і банку, відповідальність сторін за несвоєчасне погашення кредиту та процентів, штраф за порушення строків платежів та їх розміри і порядок нарахування, позовну давність - 50 років та інші умови. Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи вищевказану заяву від 28 серпня 2009 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо визначеного порядку нарахування відсотків, сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме в зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, та умови щодо збільшеного строку позовної давності. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд дійшов висновку, що до вказаних правовідносин сторін не можливо застосувати до правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (28.08.2009) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Надані позивачем копії наказів про затвердження Умов та правил надання банківських послуг, про внесення змін в тарифи по картах також не підтверджують, що наданий Витяг з Умов та правил надання банківських послуг є саме в тій редакції, яка діяла на момент укладення між сторонами вищевказаного договору. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу [PERSON] . Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві від 28.08.2009 домовленості сторін про відповідальність за невиконання, невчасне виконання договору, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах справи, не визнається відповідачем [PERSON] , не містить його підпису, тому вказаний Витяг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.08.2009 шляхом підписання заяви. Той факт, що 28.08.2009 відповідачу не було надано на підпис відповідних Умов та правил надання банківських послуг, - не спростовано позивачем у його заявах по суті справи. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування коштами, а саме: порядок та формулу нарахування процентів, оскільки підписана відповідачем заява від 28.08.2009 містить лише розмір базової процентної ставки, проте позивач, посилаючись на Умови та правил надання банківських послуг, вказує додаткові, не обумовлені сторонами підстави та порядок нарахування банком процентів на поточну та прострочену заборгованість. Твердження позивача, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, про що зазначено вище, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань є безпідставними. Вимог про стягнення сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч.4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відповідно до ч.1-ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене вище суд вважає, що вимоги позивача у частині стягнення з відповідача відсотків у вказаному вище розмірі за користування кредитом, пені, комісії, штрафів задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю; позивач належним чином не обґрунтував позовні вимоги у цій частині та не надав суду доказів на підтвердження обґрунтованості вказаних позовних вимог, вказані суми позивачем нараховано на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, яких відповідач не підписував. Умови кредитування, на які посилається позивач, не були узгоджені стороною позичальника. Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача фактично отриманих ним в борг коштів (тіла кредиту), а також відсотків за користування коштами, суд також зазначає, що відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строки, встановлені договорами. У даній справі відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст.266 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно з ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Тобто, несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному з платежів. У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року, постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року №638/5487/16ц. З матеріалів справи вбачається, що останній платіж відповідачем було здійснено 01.10.2015. Строк дії банківської картки № [NUMBER] , виданої банком відповідачу, закінчився 30.11.2015, про що підтверджує позивач у своїх заявах по суті справи. Факту видачі відповідачу нової платіжної карти після листопада 2015 року судом не встановлено. Натомість АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з даною позовною заявою про захист свого порушеного права 18 травня 2019 року (через засоби поштового зв`язку), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Відтак, твердження позивача про те, що ним строк не пропущено, є безпідставними. Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що сторони обумовили збільшення строку позовної давності до 50 років, оскільки така умова вказана лише у Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, які, як вказано судом вище, не є частиною укладеного між сторонами 28.08.2009 договору. З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» у 2016 році вже звертався до суду (Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області) про стягнення заборгованості за договором від 28.08.2009 (справа № 442/4153/16-ц). Остаточним судом рішенням у вказаній справі була ухвала суду від 12.11.2018, яка набрала законної сили 27.11.2018, про залишення позову без розгляду, що відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України не зупиняє перебігу позовної давності. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Доказів зупинення чи переривання перебігу строку позовної давності позивачем суду не надано. Враховуючи вищенаведене, оскільки з даним позовом до суду позивач звернувся з пропуском строку позовної давності, беручи до уваги те, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд вважає можливим застосувати строк позовної давності. Відповідно, у задоволенні позову необхідно відмовити за спливом строку позовної давності. Під час звернення до суду з вказаним позовом позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. Згідно з ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed