Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] , про розірвання шлюбу. Позов обґрунтований тим, що 21.12.1995 року був укладений шлюб між, [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради народних депутатів Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 881 та на підставі чого видано відповідне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають одного спільного неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] та одного повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На даний час, офіційно зареєстрований шлюб між позивачем та Відповідачем має формальний характер. Протягом останніх років сімейні стосунки між ними розладились, зникло взаємопорозуміння і взаємоповага, на підставі чого виникають постійні сварки. Як подружжя вони не проживають тривалий час, спільного господарства не ведуть. Однак, [PERSON] не має наміру продовжувати сімейні відносини з Відповідачем так як вони істотно суперечать її інтересам, та фактично ускладнюють її нормальне існування. А отже, як вже було зазначено подальше збереження сімейних відносин з Відповідачем суперечить зазначеній вище нормі закону, так як, такі сімейні відносини вже не є добровільними, та істотно суперечать інтересам позивачки, що є відповідно підставою для винесення судом рішення\~про\~розірвання шлюбу. Рішення [PERSON] про розірвання шлюбу\~з відповідачем\~усвідомлене, добровільне та безпосередньо пов`язане з бажанням припинити подальше подружнє життя, продовження якого суперечить її інтересам.\~Сторони вже, фактично, не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, а шлюб вже має лише формальні ознаки. У зв`язку з чим,\~застосування судом заходів по примиренню подружжя встановлених в\~ст. 111 Сімейного кодексу України, суперечить її інтересам, принципу добровільності сімейних відносин, та не дасть позитивного результату. Сукупність даних обставин слугує підтвердженням того, що офіційно зареєстрований шлюб між сторонами має формальний характер і. відповідно про доцільність його розірвання. Позивач в судове засідання не прибула, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи була судом належним чином повідомлена. Однак позивачем було подане клопотання про розгляд справи за її відсутності із зазначенням, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі, справу просить розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не прибув, проте через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Судове засідання у справі було призначене на 13.07.2020 року на 15 год. 30 хв., однак через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання рішення суду було відкладено на строк не більш як п`ять днів, тому у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, якою є 16.07.2020 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21.12.1995 року був укладений шлюб між, [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу, зроблено відповідний актовий запис № 881 та на підставі чого видано відповідне свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають одного спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . На даний час, офіційно зареєстрований шлюб між позивачем та Відповідачем має формальний характер. Сімейні стосунки у них не склалися через відсутність взаємопорозуміння, взаємоповаги, на підставі чого виникають постійні сварки. Також, на даний час вони, як подружжя не проживають, спільного господарства не ведуть це пов`язано з тим, що вони не мають бажання продовжувати подальше подружнє життя, вести спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.\~110\~Сімейного Кодексу\~України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.\~112\~Сімейного Кодексу\~України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч. 3 ст. 105\~Сімейного Кодексу\~України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст. 110 Сімейного Кодексу. Стаття 51\~Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 4 ст.206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищенаведені обставини справи, визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Як зазначено у\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Враховуючи те, що позивач просила залишити неповнолітнього сина проживати із нею, та те що на даний момент дитина проживає з нею, відповідач не заперечував проти цього, суд вважає, що місцем проживання [PERSON] ,\~ [INFO] слід визначити\~місце проживання\~його матері [PERSON] . Як зазначено у ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст.142ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, в силу вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України, позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору, що становить 420 грн. 40 коп., а з відповідача підлягає стягнення 420,40 грн., сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом. На підставі викладеного, ст.ст.56,110, 112_Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved