Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] та просить визнати недостовірною та такою, що принижує її честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації. А саме - [PERSON], інформацію поширену [PERSON] в заявах до Обухівського ВП ГУ НП в Київській області, в Обухівський відділ Києво-Святошинської прокуратури, в Обухівську міську раду протягом 2017 року та стягнути зі [PERSON] на її користь моральну шкоду в сумі 1600 гривень, а також кошти витрачені на судові витрати в зв'язку з подачею даного позову. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона обіймає посаду адміністратора центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Обухівської міської ради з 2015 року. З 2001 року по 2015 рік працювала в Управлінні соціального захисту населення Обухівської районної державної адміністрації. З відповідачем по справі позивач співмешкала протягом останніх 10 років. Однак влітку 2017 року, він пішов від неї не пояснюючи причини, та згодом став приходити до квартири, в якій вони разом проживали, погрожуючи їй та дітям вбивством, обзивав її та дітей різними непристойними та нецензурними словами, та протягом останніх декількох місяців викладає недостовірну негативну інформацію в різні інстанції чим порушує немайнові права позивача на честь та гідність, ділову репутацію. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12.01.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 08.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просить їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, зазначивши , що внаслідок неправдивої та негативної інформації їй завдано моральну шкоду, яку вона просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали надавши суду письмовий відзив, в якому посилається на його необґрунтованість, вказав, що за результатами розгляду заяви, поданої відповідачем до прокуратури, була проведена перевірка, факти викладені у заяві знайшли своє підтвердження, таким чином, жодної неправдивої інформації, а особливо такої, що принижує честь і гідність позивача, порушує право на недоторканість ділової репутації, він не порушив. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що він сусід позивача [PERSON], вказав, що був свідком, того як відповідач виселявся з квартири, він взяв лише особисті речі, про заяви які писав відповідач йому нічого невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що про відносини сторін їй нічого невідомо. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що сторони їм відомі, раніше [PERSON] та [PERSON] були співмешканцями, потім [PERSON] забрав свої речі та пішов з квартири, відповідач скаржився на [PERSON], що вона його вигнала з квартири. Суд вислухавши пояснення сторін, представників, свідків, вивчивши письмові докази вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 12 ЦПК позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб'єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Звертаючись до суду з наведеним позовом, [PERSON], як на доказ викладеного в позовній заяві, посилалась на заяву [PERSON], що адресована Обухівському міському голові Левченко\~О.М. від 23.11.2017 року, заяви до Обухівського ВП ГУ НП в Київській області, в Обухівський відділ Києво-Святошинської прокуратури. У заявах [PERSON], вказує що, [PERSON] без його участі та згоди здійснила зняття його з реєстраційного обліку та постановку на облік (виписку і прописку) в іншому житлі. З даного приводу за його заявою Обухівським відділом поліції ГУНП в Київській області було відкрито кримінальне провадження за № 12017110230001266 від 28.07.2017 року за ч. 1 ст.. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем з метою одержання вигоди). [PERSON] використала своє службове становище та зв'язки в адміністрації району, викравши в нього паспорт здійснила такі протиправні дії в своїх корисливих мотивах. З метою встановлення достовірності фактів, що викладені у зверненні [PERSON], комісією із службового розслідування дій посадових осіб місцевого самоврядування 31.07.2017 року складено акт про проведення службового розслідування. За результатами перевірки, з метою недопущення, у майбутньому порушення вимог посадової інструкції адміністратора, а також дотримання законних прав та інтересів громадян, до [PERSON] слід застосувати захід адміністративного впливу - дисциплінарне стягнення відповідно до законодавства про працю або стягнення відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Згідно з витягом з кримінального провадження № 12017110230001266, 27.07.2017 року до ЧЧ Обухівського ВП ГУ НП в Київській області надійшла заява від [PERSON], про те що 08.12.2016 без його відома та згоди [PERSON] використовуючи своє службове становище, здійснила зняття заявника з місця його реєстрації, а саме: [ADDRESS]. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР). Таким чином, право [PERSON] на звернення до правоохоронних органів гарантовано ст. 40 Конституції України, а тому вимога позивача про визнання інформації, викладеної в заявах до Обухівського ВП ГУ НП в Київській області, в Обухівський відділ Києво-Святошинської прокуратури, в Обухівську міську раду недостовірною, не ґрунтуються на законі. Також суд враховує те, що звернення відповідача до правоохоронних органів, які містять певні відомості передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Вбачається, що інформація, яка викладена відповідачем в заяві про вчинення злочину від 27.07.2017 не містить наклепів і образ, а є лише реалізацією відповідачем свого конституційного права, яке передбачено ст. 40 Конституції України, тому позовна вимога про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь і гідність не ґрунтується на вимогах закону. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed