Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2016 р. звернувся до суду з позовними вимогами про зобов'язання відповідачів визнати його добросовісним набувачем будівлі ресторану «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі Договору купівлі-продажу від 20.05.2010 р. йому належить 9/100 частин готельного комплексу «[INFO]» літ. «К» по [ADDRESS] загальною площею 952,00 кв.м. Позивач зазначає, що його право власності на вказане вище нерухоме майно підверджується відповідним свідоцтвом про право власності на це майно, технічним паспортом, проте, відповідачами не визнається набуте позивачем право власності на вищезазначене нерухоме майно та постійно оспорюється в судовому порядку. У зв'язку з чим позивач просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Представник Київської міської прокуратури № 8 в судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволені відмовити. Представник відповідача Святошинського УП ГУНП у місті Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином (а.с. 65, 69, 72), а тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 20.05.2010 р. позивач [PERSON] є власником 9/100 частин готельного комплексу «[INFO]» літ. «К» по [ADDRESS] загальною площею 952,00 кв.м. (а.с. 16-19). Вказаний вище Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1977. Також, встановлено, що позивачем [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на вказане вище нерухоме майно від 02.06.2014 р. та виготовлений технічний паспорт від 27.04.2010 р. (а.с. 8, 9-15). Також, судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.10.2010 р. позивачу [PERSON] виділено в натурі , як окремий об'єкт нерухомого майна - частку розміром 9/100 із нерухомого майна готельного комплексу по [ADDRESS] (а.с. 21-23). Судом встановлено, що Договір купівлі-продажу від 20.05.2010 р. та Свідоцтво про право власності на спірне майно від 02.06.2014 р. на день постановлення даного судового рішення, є чинними та в судовому порядку недійсними не визнані, що також, в тому числі, підтверджено рішенням Святошинського районного суд м. Києва від 05.12.2013 р. та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014 р. (а.с. 34-36, 37-39). Статтею 11 ЦК України встановлені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, в тому числі з договорів та інших правочинів. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливатиме із закону або незаконність не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, але ч.4 цієї статті встановлений виняток, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Перелічені вище обставини, що підтверджені належними доказами, які містяться в матеріалах справи, та вказані норми закону підтверджують, що на даний час позивач [PERSON] є власником та володіє 9/100 частин готельного комплексу «[INFO]» літ. «К» по [ADDRESS] загальною площею 952,00 кв.м., оспорення вказаного права відповідачами, в судовому засіданні не встановлено. При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача у позові та в судовому засіданні його представника на судові рішення, стороною яких виступає, в тому числі Прокурор Святошинського району м. Києва (нині Київська міська прокуратура № 8), в підтвердження не визнання останнім права власності на майно позивача, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, з переліку наданих позивачем рішень наявне лише одне рішення за позовом заступника Прокурора Святошинського району м. Києва, який був поданий в інтересах держави в особі: Міністерства Культури України (а.с. 41-45, 46-54). Таким чином, в судовому засіданні не встановлено оспорення та/або не визнання відповідачами права власності позивача [PERSON] на належні йому 9/100 частин готельного комплексу «[INFO]» літ. «К» по [ADDRESS] загальною площею 952,00 кв.м. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Частиною другою встановлено десять способів захисту цивільних прав та інтересів особи, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 338 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України, передбачені випадки коли власник майна, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), має право витребувати це майно від набувача. З аналізу перелічених норм закону, вбачається, що законом не передбачено визнання особи добросовісним набувачем, а надається право особі, яка себе вважає добросовісним набувачем, на судовий захист свого оспорюваного чи не визнаного права, в тому числі у випадках коли це право оспорюється колишнім власником майна, яке вибуло з його володіння поза його волею. За таких обставин, суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту свого права, шляхом визнання його добросовісним набувачем, не передбачений законом, а тому не знаходить законних підстав для задоволення даного позову в цій частині. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed