Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом (в подальшому уточнений) до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30 липня 2009 року вона уклала шлюб з відповідачем, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис № 908. За час перебування в шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Також вказує, що вони прожили у спільному шлюбі близько 6 років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. Проте, в останні роки подружнього життя вони як сімя не могли проживати разом, виконувати сімейні обовязки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечались та принижували один одного. Починаючи з 2015 року вони припинили подружні стосунки та стали проживати окремо. Вважає, що з підстав, наведених вище, збереження сімї і подальше спільне проживання з відповідачем, є неможливим. Крім того, вказує, що їхня спільна дитина, яка була народжена за час шлюбу, проживає та буде проживати з нею, а питання майна, набутого за період перебування в шлюбі, будуть вирішуватись в позасудовому порядку, шляхом спільного порозуміння, взаємних поступок та інтересів кожного з подружжя. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач, матеріально їй та спільній дитині допомагає, про те така допомога є незначною, внаслідок чого їй самостійно складно утримувати малолітнього сина. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обовязком батьків, проте, всупереч зазначеним вимогам, відповідач ухиляється від свого обовязку щодо утримання неповнолітньої дитини. Також зазначає, що як їй відомо, відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема, - батьків чи осіб, які потребують обовязкового утримання з його боку. На підставі викладеного, позивач остаточно просить суд, - розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, а також стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду та продовжувати до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON]І, в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечував. Враховуючи думку позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи і докази в їх сукупності, на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного: встановлено, що 30 липня 2009 року, згідно даних свідоцтва про шлюб ([PERSON] 1-СР №\~055208) сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 908. За даними свідоцтва про народження ([PERSON] 1-СР № 105978) сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], батьком дитини записаний відповідач. Крім того, спору щодо батьківства та про поділ спільного майна між сторонами немає. В судовому засіданні також встановлено, що сторони разом не проживають протягом тривалого часу і їхня спільна дитина проживає з матірю та знаходиться на її утриманні. На даний час [PERSON] не має можливості самостійно утримувати неповнолітню дитину. Крім того, при прийнятті рішення по справі, суд враховує той факт, що відповідач повністю погодився із заявленими позовними вимогами та не заперечував проти їх задоволення. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Частиною першою ст. 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Частиною третьою статті 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Частиною 2 ст. 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, зясувавши обставини справи, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейних відносин сторони не підтримують протягом тривалого часу, вони не повязані спільним побутом та бюджетом, взаємні почуття між ними втрачені і примирення між сторонами неможливе. Також, на думку суду, подальше перебування їх у шлюбі буде шкодити їхнім інтересам, а тому підстав щодо надання терміну для примирення, не вбачається. Крім того, аліменти це обовязок утримання у визначених законом випадках одним членом сімї інших, які потребують цього. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. За приписами ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України (в редакції, що набрала законної сили 08\~липня 2017\~року), способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України (в ред., що діє з 08\~липня 2017 року) передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст. 183 СК України). За положеннями ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. При визначенні розміру аліментів враховуються такі доходи платника аліментів як: основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до заробітної плати, премії та винагороди, пенсії, стипендії, допомоги по безробіттю, дивіденди та інші доходи, що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». Крім того, враховуючи думку позивача та відповідача, судом не встановлено жодних даних, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Також, і сам відповідач не надав жодних переконливих, належних та допустимих доказів проти заявлених позовних вимог. Крім того, суд враховує те, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків, в тому числі, щодо утримання дитини, мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 174 ЦПК України). На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення уточнених позовних вимог у повному обсязі. При цьому, при вирішенні даного спору підлягають до застосування норми права, які є чинними на час розгляду справи. Отже, за результатами розгляду справи, уточнені позовні вимоги слід задовольнити, а саме, - розірвати шлюб, укладений між сторонами, а також стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 липня 2017 року (дата подачі позовної заяви до суду) та продовжувати до повнолітня дитини. Як на думку суду, таке рішення є справедливим і таким, що постановлене виключно в інтересах сторін та їхньої неповнолітньої дитини. Рішення про стягнення аліментів в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання (ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Крім того, з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 640 грн. 00\~коп., як передбачено ст.ст. 79, 88 ЦПК України та нормами Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: approved