Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач в обґрунтування уточнених позовних вимог покликається на те, що вона є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO]. З батьком її сина, [PERSON], вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі. За їхньою спільною згодою [PERSON] визнав себе батьком [PERSON]. На даний час відповідач пішов із сім'ї, проживає окремо і участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Дитина проживає разом з нею. Добровільно про сплату аліментів домовитися не вдалося. Дитина повністю знаходяться на її утриманні та на утриманні її родичів. Інших дітей, окрім їхнього спільного сина, а також непрацездатних батьків, відповідач немає. В даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. У зв'язку з цим вона не працює і не може повноцінно забезпечувати свою дитину усім необхідним для її життя та розвитку. Її рідні не мають можливості надавати їй матеріальну допомогу. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак скерувала до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак судом вжито усі заходи та виконані усі вимоги, передбачені Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 15 листопада 1965р., до Конвенції Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 19 жовтня 2000р.) та Договором між Україною та Румунією про правову допомогу та правові відносини в цивільних справах (Договір ратифіковано Україною Законом №2822-IV від 07.09.2005), щодо належного повідомлення відповідача [PERSON] за місцем його проживання, а саме: [ADDRESS], про час та місце розгляду даної справи. Враховуючи, що відповідач повторно не з'явився в судове засідання, щодо його виклику в судове засідання судом вжиті всі заходи, передбачені Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 15 листопада 1965р.) та Договором між Україною та Румунією про правову допомогу та правові відносини в цивільних справах (Договір ратифіковано Україною Законом №2822-IV від 07.09.2005), і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зважаючи на думку позивача, яка не заперечила проти заочного розгляду справи та беручи до уваги вимоги статті 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 15 листопада 1965р.) та частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України, судом проведено заочний розгляд справи без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з виписки з акту про народження №01327, ч.2, с. В 08, рік 2013, батьками [PERSON], який народився [INFO] в м. Рим, Італія, є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до статтей 3 та 6 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (Конвенцію ратифіковано в Україні Постановою Верховної ради України №789-XII від 27.02.91), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 18 даної Конвенції визначає, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 даної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 5 протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію відкрито для підписання 4 листопада 1950 року, ратифіковано в Україні Законом №475/97-ВР від 17.07.97), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтею 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 15 листопада 1965р.) (до Конвенції Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 19 жовтня 2000р.) передбачено, що якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з'явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави. Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини 4 статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Відповідно до частин 1 та 2 статті 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Частина 4 статті 75 Сімейного кодексу України визначає, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Стаття 77 Сімейного кодексу України передбачає, що утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. Відповідно до частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до частин 1 та 2 статті 80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як роз'яснено в пункті 17 постанови Пленум Верховного суду України від 15.05.2006 №3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні обставинами справи встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є сторони у справі. Дитина проживає разом з матір'ю [PERSON] Відповідач [PERSON] не надає кошти на утримання дитини та дружини, хоча зобов'язаний їх утримувати. Враховуючи витрати, які необхідні для утримання та виховання дитини, зважаючи на необхідність створення для дитини такого рівня життя, який був би достатнім для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, та беручи до уваги право дружини на утримання від чоловіка, передбачене статтею 84 Сімейного кодексу України, тому позовні вимоги є підставними і підлягають до задоволення.

Outcome: approved