Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у травні 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання факту проживання подружжя та поділ боргу під час спільного мешкання. В обґрунтування заяви зазначив, що з червня 2005 року по листопада 2014 року [PERSON] проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , спочатку вони проживали у матері відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згодом мати [PERSON] [PERSON] дала у борг позивачу та відповідачу під розписку на ім`я [PERSON] для придбання ними своєї власної квартири, за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що за отримання в борг у [PERSON] кошти він разом з відповідачем по справі придбали квартиру та почали там проживати сім`єю з квітня 2007 року. У зв`язку з чим, позивач вважає, що оскільки кошти взяті під розписку у громадянки [PERSON] були отримані у період спільного проживання з [PERSON] просив суд визнати факт проживання як подружжя та поділити борг які придбали під час спільного мешкання як подружжя. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила.. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд, відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю та недоведеністю. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13864873 від 14.03.2007 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . (а.с.21) Згідно копію Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., який зареєстрований у реєстрі за № 619, 06 березня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі продажу квартири з [PERSON] . Відповідно до п. 1.2 предметом вказаного договору є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] номером [ADDRESS] , [ADDRESS] під номером 38 (тридцять вісім) та має наступні характеристики: загальна корисна площа 57,1 кв.м., житлова площа 40,2 кв.м., кількість кімнат -3 (три), поверх 3 (третій). У вказаному договорі не зазначено про придбання майна у спільну власність. (а.с.22) Відповідно до Заочного рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 березня 2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за розпискою від 05 березня 2007 року у розмірі 234\~480,90 грн. та судові витрати по справі. Вказане рішення не оскаржено та набрало законної сили 07 червня 2017 року. (а.с.18-19) З тексту вказаного рішення вбачається, що [PERSON] 05.03.2007 року отримав від [PERSON] у борг 9000 доларів США на строк до квітня 2016 року. Тобто, з тексту вказаного рішення не вбачається, що кошти були надані [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з чим, суд зазначає, що позивачем не надано документів, які б підтверджували саме придбання зазначеної квартири за спільні кошти. Позивачем до матеріалів справи було долучено Акт від 18.10.2017 року з якого вбачається, що з квітня 2007 року по листопад 2014 року спільно проживали та вили спільне господарство громадянин [PERSON] та громадянка [PERSON] , а також разом придбали квартиру та разом проводили в ній ремонт. З листопада 2014 року і на момент складання акту за вказаною адресою проживає [PERSON] . Вказаний акт посвідчений підписами громадян: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . (а.с.20) Проте, суд не приймає вказаний акт як належний доказ у даній справі, оскільки відомості, у вказаному акті щодо підтвердження факту проживання, ніким не завірені, зокрема, відсутні відомості щодо завірення акту головами органів самоорганізації населення чи інспектором/посадовою особою організаційного відділу районної у місті ради, або уповноваженими представниками житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, тощо. Крім того, в тесті вказаного акту не зазначено, за якою саме адресою нібито спільно проживали [PERSON] та [PERSON] . Крім того, у якості обґрунтування позовних вимог, [PERSON] долучено до матеріалів справи 10 фотокарток із зображенням [PERSON] , [PERSON] та інших осіб. (а.с. 13-17). У судовому засіданні [PERSON] надав пояснення стосовно вказаних знімків та вказав, що вони зроблені у період з 2006 року по 2012 рік та вони підтверджують факт спільного проживання з відповідачем. Однак, суд критично ставиться до таких доказів, оскільки, на відповідних фотокартках не можливо ідентифікувати час та дату, коли саме вони зроблені та вони не можуть слугувати доказом спільного проживання. Надані позивачем фотокартки, можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків з відповідачкою, періодичне спільне проведення вільного часу, а не бути беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, потрібно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що під час застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Враховуючи вищевикладені норми, сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину боргу за кожною із сторін. Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці, отримання спільного боргу для придбання вказаного майна та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірну квартиру, а навпаки підтверджено факт придбання квартири за особисті кошти позивача. Позивачем взагалі не надано письмових доказів, які б свідчили про доведеність наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, з 2005 року по 2014 рік. Долучені позивачем до матеріалів справи: квитанції, договори про придбання товарів, чеки, беззаперечно не підтвердили факту перебування позивача та відповідачки у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, а також не підтверджують факти проживання сторін саме однією сім`єю з веденням спільного господарства, побуту та бюджету. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як подружжя у період з 2005 року до листопад 2014 року, і відповідно, суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, а саме, поділу боргів які придбані під час спільного мешкання як подружжя.

Outcome: dismissed