Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з [PERSON] на користь позивача авансовий платіж у розмірі 36 000,00 грн., а також пеню у розмірі 310,68 грн., як безпідставно набутих коштів за Договором поставки від 08.06.2021 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.06.2021 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Договір поставки, предметом якого були поставка та монтаж світлопрозорих конструкцій на суму 51 312,78 грн. Строк поставки товагу згідно умов Договору становить 14 днів від дня надходження передоплати на розрахунковий рахунок постачальника, для конструкцій з нестандартною ламінацією строк поставки до 28 робочих днів. Згідно товарного чеку від 09.06.2021 року відповідачем отримано аванс в розмірі 36 000,00 грн. Строк поставки сплинув 20 липня 2021 року, однак умови Договору відповідачем не виконані. Згідно п. 9.4. Договору у випадку порушення постачальником термінів поставки, виконавець зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми, що підлягає сплаті. Договір розірвано за повідомленням позивача з 08.08.2021 року, однак відповідач незаконно утримує сплачені позивачем кошти у розмірі 36 000,00 грн., тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду про витребування коштів у відповідача, який їх зберігає без правової підстави, тобто відповідно до статті 1212 ЦК України. 05.10.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ФОП [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 05.10.2021 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. (рішення ЄСПЛ по справі «Мельник проти України») Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до положення частини 1 статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Відповідно до статті 655, ч. 1 статті 656 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно статей 662, 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Як убачається з матеріалів справи, 08.06.2021 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено Договір № 362, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупця товар у асортименті: світлопрозорі конструкції Aluplast 8000 RL на суму 51 312,78 грн., згідно замовлення № 106 від 08.06.2021 року, в тому рахунку 5 200,00 грн. вартість монтажних та додаткових робіт. Покупець зобов`язується сплатити цей товар та прийняти його на умовах, зазначених у цьому Договорі. (а.с. 10, 11) Згідно п. 3.2, 3.3 Договору, строк поставки стандартної продукції до 14 робочих днів від дня надходження передоплати на розрахунковий рахунок постачальника. Для конструкцій з нестандартною ламінацією строк поставки до 28 робочих днів. Поставка товару здійснюється на склад покупця за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.1 Договору, покупець сплачує передплату, що дорівнює 36 000,00 грн. за товар протягом 2-х календарних днів з моменту підписання Договору. Решта вартості товару у сумі 15 312,78 грн. покупець сплачує після закінчення робіт протягом 1 календарного дня. За даними Товарного чеку від 09.06.2021 року [PERSON] отримано передоплату у розмірі 36 000,00 грн. (а.с. 9) Відповідно до п. 9.4 Договору, у випадку порушення постачальником термінів поставки, передбачених п. 1.1 даного Договору, виконавець зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми, що підлягає сплаті. Відповідно до п. 10.2 Договору, Договір може бути розірваний в односторонньому порядку в наступних випадках: при невиконанні чи неналежному виконанні зобов`язань. Розірвання Договору відбувається шляхом письмового повідомлення іншої сторони із зазначенням причин і дати розірвання Договору. За бажанням однієї сторони: в цьому випадку сторона-ініціатор зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про розірвання Договору, але не менш ніж за 10 днів до передбачуваної дати розірвання Договору, за відсутності майнових вимог між сторонами. 06.08.2021 року [PERSON] на адресу [PERSON] направлено письмове повідомлення про розірвання з 08.08.2021 року Договору № 362 від 08.06.2021 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] заявлено вимогу про повернення сплаченого ним за Договором авансового платежу у розмірі 36 000,00 грн., а також про сплату ФОП [PERSON] пені за невиконання умов Договору, строк виконання якого настав 20.07.2021 року, у розмірі 310,68 грн. (а.с. 13, 14-15) Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України). Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов`язання за положенням статті 611 Цивільного кодексу України є серед іншого відшкодування збитків. Згідно ч. 1 ст. 546, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. (ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України) Предметом регулювання гл. 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. У п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Так, згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц: «Тлумачення ч. 3 ст. 651, ч. 4 ст. 653, п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що якщо одна зі сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї зі сторін, то сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто якщо сторона, яка виконала зобов`язання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічного надання, повернення майна (коштів) на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України.» Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved