Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2014 р. звернувся до суду з вказаним позовом зазначивши, що з 31.05.2011 р. по 11.07.2012 р. він працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «УБМ-П» машиністом бурової установки 6-го розряду, що підтверджується записами в трудовій книжці. З 11.07.2012 р. він звільнився з роботи за власним бажанням. Відповідач при звільненні не виплатив йому заборгованість по заробітній платі Просив стягнути з відповідача на його користь 7808 грн. 03 коп. заборгованості по заробітній платі; середній заробіток за весь період затримки розрахунку; 5000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку весь період затримки розрахунку, останній раз 14.08.2014 р. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні в сумі 193512 грн. В судове засідання позивач та відповідач не з'явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, відповідач поважність причини неявки не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON], з 31.05.2011 р. по 11.07.2012 р. працював безперервно у товаристві з обмеженою відповідальністю «УБМ-П» машиністом бурової установки 6-го розряду, що підтверджується записами в трудовій книжці. З 11.07.2012 р. позивач звільнився з роботи за власним бажанням. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В порушення вищенаведеної норми, відповідач при звільненні не виплатив позивачеві заборгованість по заробітній платі та навіть не повідомив її розмір. Позивач намагався в досудовому порядку вирішити питання про погашення відповідачем заборгованості по заробітній платі. Зокрема, звертався до територіальної держаної інспекції з питань праці у Київській області. Проте листом цієї Інспекції від 26.12.2013 р. позивача повідомлено про неможливість проведення перевірки через ненадання документів підприємством. Лише після звернення до податкових органів з запитом, позивачем було отримано лист Ірпінської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області від 25.01.2014 р. № 111/г/172, з якого вбачається, що розмір заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 7808 грн. 03 коп. Як вказується у ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до розрахунку, середній (середньоденний) заробіток позивача складає 366,50 грн. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що, установивши і при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз'яснення, що містяться в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Такі ж висновки зроблені Конституційним Судом України у Рішенні від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 по справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, яким зазначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, визначальним є саме факт проведення з ним остаточного розрахунку. Середній заробіток, який має бути сплачений працівникові власником, обчислюється відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. N 100. Згідно розрахунку, зробленого відповідно до порядку № 100 розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку (з 12.07.2012р. по 18.08.2014 р. - день розгляду справи судом) складає 193512 грн. Оскільки до даного часу повного розрахунку по заробітній платі відповідачем з позивачем не проведено, строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України позивачем не порушено. Крім того, ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» [зі відповідними змінами] роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо], яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної немайнової шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто при порушенні прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо] наявність моральної шкоди презюмується і її відшкодування на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Оскільки відповідач протягом майже двох років (з 11.07.2012 р. по день звернення до суду) не виплачує належні позивачеві при звільненні кошти, то ця обставина призвела до його моральних страждань. Спричинену йому моральну шкоду позивач оцінює у 5000 грн. Суд приймає таке обґрунтування моральної шкоди та її розмір.

Outcome: approved