Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2016 року предявила до суду позов до [PERSON] про визнання права власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину земельної ділянки № 57, площею 0,12 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території с. Петриків Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області та 1/2 частини гаража № 3, що знаходиться по проспекту С.Бандери, 53 в місті Тернополі. Обґрунтовує позов тим, що з 18 вересня 1997 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 квітня 2014 року. Зазначені земельна ділянка та гараж придбані за спільні кошти подружжя в період шлюбу, однак зареєстровані на імя відповідача. З цих підстав позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна. В судове засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] подала заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглядати справу в її відсутності. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: З 18 вересня 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 квітня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00017022201 від 23 серпня 2016 року. Як слідує з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку № 57 площею 0,122 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на території с. Петриків Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 145875 від 27 вересня 2004 року, виданого Приватним нотаріусом [PERSON], земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,122 га на території Петриківської сільської ради, реєстраційний № 149, належить на праві власності [PERSON], державна реєстрація права власності проведена 29 вересня 2004 року. Як слідує з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯР №0487165 від 05 липня 2005 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право остійного користування землею, договорів оренди землі за № 010564402598, [PERSON] є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,12 га, яка розташована на території Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 листопада 2008 року, виданим виконкомом Тернопільської міської ради, гараж № 3, розташований по пр. С.Бандери, (вул. Леніна), будинок №53 в місті Тернополі, загальною площею 17,6 кв.м., належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради 08 жовтня 2008 року. Таким чином, земельна ділянка та гараж придбані сторонами в період шлюбу. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.\~ Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.\~ Оскільки судом установлено, що спірна земельна ділянка та гараж набуті сторонами за час шлюбу, відтак належать сторонам на праві спільної сумісної власності, позивач [PERSON] має право на поділ цього майна. Визначаючи розмір часток майна сторін при поділі майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності, суд виходить із засад рівності часток подружжя і не знаходить передбачених законом підстав для відступлення від них. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши докази у справі, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] та визнання з нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки № 57, площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на території с. Петриків Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області та визнання з нею права власності на 1/2 частину гаража №3, загальною площею 17,6 кв.м., що розташований за адресою проспект С.Бандери, 53 у місті Тернополі. При цьому за правилами статті 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає до стягнення 1500 гривень понесеного судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 61, 68 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved