Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 24.11.2010 року у розмірі 14\~561,23 грн. та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 24.11.2010 року, з метою отримання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», відповідач підписав заяву № б/н. При підписанні вказаної заяви, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформован про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме: «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. Виконання відповідачем договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому, розмір кредитного ліміту збільшився. Проте, відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання умов зазначеного кредитного договору, зокрема не сплачує банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, у зв`язку з чим станом 14.09.2020 року у нього перед банком виникла заборгованість у розмірі 14\~561 грн. 23 коп., яка до теперішнього часу не погашена, що і стало підставою для звернення АТ КБ «ПриватБанк» з даним позовом до суду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав до суду клопотання, в якому вказав, що на позовних вимогах наполягає, просить справу розглянути у його відсутність та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату та час розгляду справи, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до\~ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.11.2010 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Розмір кредитного ліміту в анкеті-заяві не встановлений. Також, у заяві зазначено, що заявник ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також, що дійсна Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між заявником та банком договір про надання банківських послуг. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» стверджується, що відповідачу було надано кредитні картки: [NUMBER] від 24.11.2010 року; [NUMBER] від 27.10.2014 року. Заперечень щодо розміру кредитного ліміту відповідачем до суду не надано. Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2\~глави 71 ЦК України\~«Кредит». Як зазначив представник позивача, банком в повному обсязі виконано взяті на себе обов`язки в частині надання кредитних коштів відповідачу, що підтверджується випискою по рахунку. Доказів протилежного до матеріалів справи не надано. Також встановлено, що відповідач користувався отриманими кредитними коштами і здійснював періодичне погашення кредиту, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. Згідно статей\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно розрахунку банку, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань кредитного договору №б/н від 24.11.2010 року, станом на 14.09.2020 року у відповідача наявна заборгованість у розмірі 14561,23 грн., з яких: 5881,74 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 5881,74 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4 525,75 - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України; 6623,81 грн. - нарахована пеня. Частинами 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (утому числі електронних),у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві позичальника. Згідно\~ст.633 ЦК України-публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяв на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту зазначив, що 24.11.2010 року відповідач підписав заяву, згідно умов якої ним було укладено Договір про надання банківських послуг та на її ім`я було відкрито картковий рахунок, при цьому банк зазначає, що при встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керується п.п. 2.1.1.2.3 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору надала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Суд, ознайомившись із наявною в матеріалах справи копією заяви позичальника, встановив, що підписуючи заяву, [PERSON] погодився на умови та правила надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які він начебто отримав в письмову вигляді. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Всупереч, вищевказаного підписана позичальником заява, не містить вимог щодо встановлення розміру та нарахування грошових стягнень у вигляді заборгованості за відсотками за користування кредитом, позивачем також не надано до суду копії витягу з умов та правил надання банківських послуг, а також витягу з Тарифів обслуговування кредитної картки, які б містили особистий підпис [PERSON] станом на момент підписання заяви. Слід також зазначити, що заява не містить відомості картки, з умовами користування якої начебто ознайомилась відповідач та яку бажала оформити. Таким чином, банк не поставив суд до відома, з якими умова ознайомився відповідач, підписуючи заяву. Для розгляду справи ця обставина має суттєве значення, зокрема, суд повинен мати можливість перевірити правильність нарахування відсотків, сума яких є похідною від дати прострочення платежу, і є складовими повної вартості кредиту, така ж правова позиція визначена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 року № 61-25041св18, однак позивач позбавив суд такої можливості. Слід зазначити, що надані позивачем розрахунки заборгованості, до того ж, не завірені належним чином, що є порушенням вимог ст. 95 ЦПК України. Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості станом на 14.09.2020 року банк посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 та витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які виготовленні у формі витягу із веб-сайту, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо нарахування відсотків, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. З наведеного свідчить, що кредитний договір було підписано з порушенням ст. 628 ЦК України, відповідно якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Таким, чином умови (пункти) договору, якими позивач обґрунтовує нарахування відповідачу боргу, в тому числі умов встановлення кредитного ліміту, суд не приймає до уваги. У даному випадку, відповідач є споживачем банківських послуг. Згідно з п. 22 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~- споживач є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема - верховенство права. Згідно ст. 42 Конституції України- Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт. Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24.11.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29.10.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів або Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про умови встановлення процентної ставки, надані банком Витяг з Умов та Правил та Тарифів банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Так, ознайомившись із наданим суду розрахунком заборгованості станом на 14.09.2020 року та виписки за договором, суд встановив, що [PERSON] здійснював витрати кредитних коштів та внесення суми коштів на погашення заборгованості за кредитом, що підтверджує факт користування боржником кредитними коштами. Так, оскільки анкета-заява містить підпис боржника, факт укладання кредитного договору між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] встановлено, що дає підстави для стягнення заборгованості за кредитом у сумі 5881,74 грн. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наданих позивачем доказів, суд не може дійти висновку про правильність і достовірність розрахунку заборгованості відповідача перед Банком. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1, ч. 7\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, позивач дотримав вимоги, передбачені ч.2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач. Своїми діями позивач поклав на відповідача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року №14-131цс19. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача борг у сумі 5881,74 грн., сума якої пред`явлена банком до стягнення, як заборгованість по кредиту. Як вбачається з наданого платіжного доручення від 16.09.2020 року, позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 2102 грн., а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідачки підлягає стягненню сума судового збору, пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 849 грн. 06 коп. (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір сплаченого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 5881 грн. 74коп.*2 102 грн./14561 грн. 23\\ коп.). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. №36 постанови №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Outcome: partial