Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 07.09.2010 року Банк та [PERSON] уклали кредитний договір, який складають заява відповідача, Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, а також Тарифи Банку. Відповідач отримав кредит в сумі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном поповнення, що відповідає строку дії картки. Банк, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на визначених умовах та кредитного ліміту, свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі. Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, своєчасно грошові кошти на погашення кредиту не надавав, через що станом на 31.12.2019 року має заборгованість перед Банком в загальній сумі 317837,91 гривень, з них: заборгованість за тілом кредиту - 1725,21 грн, 308962,70 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, 7150,00 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Посилаючись на зазначені обставини, просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 137705,52 грн, а також судові витрати по справі в розмірі 2102 грн. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.03.2020 року дану справу було прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін). Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Тому просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 137705,52 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. В період розгляду спрощеного позовного провадження по даній справі заяв, клопотань та заперечень у порядку ст. 182 ЦПК України сторонами подано до суду не було. Разом з тим, згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 07.09.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Частина 1 статті 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Отже, за змістом вищенаведених законодавчих норм позивач має довести надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором. Згідно позовних вимог позивач заявляє до стягнення з відповідача 317837,91 гривень, з них: заборгованість за тілом кредиту - 1725,21 грн, 308962,70 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, 7150,00 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. У позовній заяві позивач вказує про отримання відповідачем кредиту в розмірі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, жодного доказу на підтвердження цієї обставини матеріали позову не містять. Підписана відповідачем анкета-заява у полі бажаного клієнтом кредитного ліміту будь-якого цифрового значення не містить. Анкета-заява містить лише прізвище, адресу, особисті дані відповідача та згоду з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а. с. 10). Крім того, в анкеті-заяві лише наявна відмітка про бажання відповідача отримати платіжну картку кредитку «Універсальна», однак доказів отримання її відповідачем, пін-коду до неї, терміну її дії і відкритого за нею карткового рахунку ні анкета-заява, ні інші матеріали позову не містять. Сама по собі підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», «55 днів пільгового періоду» не підтверджують факту надання Банком і отримання відповідачем даного виду кредитної картки та відповідного кредитного ліміту (а. с. 11). З наданого Банком розрахунку заборгованості також неможливо встановити отримання та використання відповідачем кредитних коштів, а також у якому порядку (черговості) здійснювалось погашення складових кредитної заборгованості за рахунок внесених відповідачем коштів і дати виникнення прострочених платежів (а. с. 5-9). Разом з тим, цей розрахунок заборгованості не є належним і допустимим доказом у спірних правовідносинах. За своїм змістом цей розрахунок є лише складеним в односторонньому порядку аналітичним документом банку, тому не може відповідати визначеним у ст. ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України ознакам доказів у цивільному процесі. Належними і допустимими доказами виникнення заборгованості за кредитним договором згідно із ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є виписка з карткового рахунку відповідача, якої позивач, маючи процесуальну можливість, суду не надав. Додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг в якості належного і допустимого доказу у спірних правовідносинах суд до уваги не приймає, оскільки вони не містять підпису відповідача. Інших доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила мав на увазі і розумів відповідач, підписуючи анкету-заяву, та відповідно, чи брав він на себе викладені у них зобов`язання, позивачем суду не надано. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що непідписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про тіло кредиту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, доданими до позову доказами позивач не підтвердив отримання відповідачем кредитних коштів на умовах та в обсязі, зазначених в позові, зокрема щодо кредитного ліміту і строку кредитування. З цих же мотивів, а саме, через не надання позивачем належних і достатніх доказів на підтвердження цих обставин, встановити (перевірити) наявність у відповідача заборгованості у заявленому Банком розмірі або навести власний розрахунок заборгованості суд позбавлений можливості. При розгляді справи суд відповідно до вимог статей 10, 12, 13 ЦПК керується принципом верховенства права та розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для вирішення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати суду докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, через ненадання позивачем належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів на умовах і в обсязі, що зазначені в позові, та наявності у нього заборгованості за цим договором, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову, а відтак - наявність підстав для його відмови в повному обсязі за недоведеністю заявлених вимог. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed