Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] у травні 2013 р. звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до наказу директора ДПТНЗ «ДЦППРК» від 12 квітня 2013 року № 69 його було звільнено з посади керівника фізичного виховання за п. 3 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України, з 17 квітня 2013 року. З наказом про звільнення він незгоден та вважає незаконним та безпідставним: Вказана в наказі про звільнення підстава його звільнення з посади керівника фізичного виховання не відповідає дійсності, аморальні проступки вказані в протоколах не мали місця та не мають жодного підтвердження. Дане звільнення призвело до погіршення загального самопочуття втрати нормального сну та постійного стану тривожності, дана ситуація призводить до його страждань як психічних так і фізичних. Завдану йому моральну шкоду він оцінює у 250000 грн. Просив поновити його на посаді керівника фізичного виховання в державному професійно-технічному навчальному закладі Дніпродзержинський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 17 квітня 2013 року та 250000 грн. в рахунок завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали із зазначених у ньому підстав; представник відповідача позові не визнав, посилаючись на його необґрунтованість. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу директора ДПТНЗ «ДЦППРК» від 12 квітня 2013 року № 69 позивача було звільнено з посади керівника фізичного виховання за п. 3 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України, з 17 квітня 2013 року. Даний наказ був винесений на виконання клопотання педагогічної ради від 27 березня 2013 року протокол про звільнення з посади керівника фізичного виховання [PERSON] та ухвали профспілкового комітету ДЦППРК від 08 квітня 2013 року № 6 про надання згоди на звільнення [PERSON] згідно п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за скоєння аморального поступку, що є несумісним з продовженням виховної діяльності. Суд вважає, що наказ про звільнення позивача як і рішення профспілкового комітету незаконні та безпідставні: Вказана в наказі про звільнення підстава звільнення позивача з посади керівника фізичного виховання не відповідає дійсності, аморальні проступки вказані в протоколах не мали місця та не мають жодного підтвердження. Протокол засідання педагогічної ради ДЦППРК № 6 від 27 березня 2013 року не містить жодних вказівок на час та місце події на особу, що постраждала від аморальних дій або задокументованих фактів такої поведінки. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. В порушення норм Закону України «Про звернення громадян» було розглянуто заяву невідомої учениці та більш того дану заяву не було пред'явлено для ознайомлення, що викликає сумніви наявності такого звернення взагалі. Вказану заяву не було належним чином перевірено, а представлено як доконаний факт. Не було отримано пояснення позивача з приводу обставини, які послужили підставою звільнення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи, можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Конкретики в вищевказаному протоколі засідання педагогічної ради немає, є лише вказівки на якихось учнів, учениць. Не зважаючи на вказані порушення закону, а саме нанесення тілесних ушкоджень, сексуального домагання до неповнолітніх, ніхто не звертався до правоохоронних органів. Суд вважає, що замовчування даних фактів свідчить про їх вигаданість та те, що дані факти надумані з метою звільнення позивача з посади, бо при детальному розгляді питання виявилось, що даних фактів не існує. В судовому засіданні були заслухані свідки, колишні учні [PERSON], [PERSON] Також суду були надані заяви до адміністрації навчального закладу від імені учениць [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Із пояснень вказаних свідків в судовому засіданні та із зазначених заяв випливає, що певні події мали місце в 2002 році, в 2009 році та в травні 2012 р. Але адміністрація ДПТНЗ «ДЦППРК» ек вжила ніяких заходів для розслідування вказаних факті: не провела службове розслідування, не зверталася з відповідними заявами до правоохоронних органів. На думку суду, факт скоєння позивачем [PERSON] аморального поступку, що є несумісним з продовженням виховної діяльності, не знайшов підтвердження у судовому засіданні. З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. Позивача звільнено 17 квітня 2013 р., тобто вимушений прогул склав 11 місяців 2 дні. Середньомісячна заробітна плата позивача складає 4120,80 грн., а його середньоденна заробітна плата позивача складає 206,04 грн. Таким чином. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 17 квітня 2013 року по 18 березня 2014 року - 45740,88 грн. із розрахунку: заробіток за 11 місяців - 4120,80 грн. х 11 місяців = 45328,8 грн.; заробіток за два дні - 206,04 грн. х 2 дні = 412,08 грн.; заробіток за 11 місяців 2 дні - 45328,8 грн. + 412,08 = 45740,88 грн. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Діями відповідача позивачеві спричинено моральну шкоду, яка виразилася в тому, що він морально страждав та був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Спричинену йому моральну шкоду позивач оцінює в 250000 грн. Суд приймає таке обґрунтування моральної шкоди та вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, згідно ст. 237-1 КЗпП України, не визнані відповідачем, підлягають частковому задоволенню з урахуванням ступеню моральних страждань та спричиненої матеріальної шкоди. Суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди 5000 грн.

Outcome: partial