Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з вказаним позовом до відповідача, який був уточненим, в обґрунтування якого зазначила, що 19 липня 2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, в якому у сторін народилось троє дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] залишено на проживання з матір`ю [PERSON] . Згідно судового наказу від 06 червня 2018 року виданого Івано-Франківським міським судом з відповідача на користь позивача судом стягнуто аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття. З часу розірвання шлюбу відповідач уникає спілкування з дітьми, не приділяє їм жодної уваги, не приймає участі у додаткових витратах на їхнє лікування та відпочинок. Окрім того, відповідач також жодного разу не навідався до навчального закладу в якому навчаються діти, не проводив також із ними часу під час канікул. Фактично маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дітей, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та обмежився перерахуванням щомісячно мінімального розміру аліментів. На даний момент у позивача наявна можливість ознайомити своїх дітей з іншими країнами та культурами, забезпечити їхній повноцінний відпочинок та оздоровлення, проте вона позбавлена такої можливості, оскільки без згоди відповідача діти не можуть покинути територію України. З моменту розірвання шлюбу між сторонами, відповідач неодноразово надавав дозвіл на виїзд за межі території України в супроводі позивача доньці [PERSON] , [INFO] , що підтверджується заявою відповідача від 21.09.2018 року № 813 та діючою на даний час заявою відповідача від 25.04.2019 року № 402, відповідно до умов якої відповідач надав згоду доньці [PERSON] на поїздку до Італії та інших країн учасників Шенгенської угоди та Європейського союзу в період з 01.05.2019 року по 01.09.2019 року. Зважаючи на те, що позивач з сім`єю планує цього літа провести свій відпочинок на території Італії, вона звернулась до відповідача із проханням про надання аналогічного дозволу на тимчасовий виїзд за межі України і для двох спільних синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , проте відповідач із незрозумілих причин відмовився оформити відповідні документи, мотивуючи свій вчинок браком часу, хоча останній ніде не працює. Такі дії відповідача унеможливлюють процедуру оформлення документів на виїзд і сам виїзд синів за кордон та спричиняють відміну уже запланованого із дітьми відпочинку за межами України, оскільки позивач, як мати не може пояснити дітям чому донька може поїхати на відпочинок до моря, а сини ні. Окрім того, протягом всього часу звернень позивача до відповідача, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обгрунтовували відмову в оформленні документів відповідач не наводить, а керується виключно своїми перемінами настрою. Позивач вважає, що така позиція відповідача спричиняє шкоду інтересам спільних дітей та жодним чином не сприяє їхньому всебічному та гармонійному розвитку, оскільки діти часто хворіють, їм необхідний повноцінний відпочинок та оздоровлення, а відповідач не те, що не допомагає організувати такий відпочинок, а умисно і свідомо своїми діями позбавляє їх також можливості. Тому на підставі наведеного просила суд надати дозвіл на виїзд за межі України до держави Італія неповнолітньому [PERSON] , [INFO] та неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері [PERSON] , в період з 01 червня 2019 року по 01 вересня 2019 року. Представник позивача в судове зщасідання не з`явився, подав заяву в якій уточнені позовні вимоги підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.4-5). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.05.2018 року розірвано. Неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] залишено на проживання з матір`ю [PERSON] (а.с.6-8). 06.06.2018 року Івано-Франківським міським судом вирішено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття (а.с.9). Як вбачається з заяви від 21.09.2018 року № 813 та заяви від 25.04.2019 року № 402 [PERSON] надав згоду [PERSON] на поїздку до Італії та інших країн учасників Шенгенської угоди та Європейського союзу в період з 01.05.2019 року по 01.09.2019 року (а.с.13-14). В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім`ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України ( 57-95-п ) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Судом встановлено, що відповідач не надав добровільної згоди позивачу на виїзд неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] за кордон, що перешкоджає порушує права дітей на вільне пересування. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дітей та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, а також беручи до уваги той факт, що обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, п.п. 18, 19 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 231 від 31.03.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial