Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2020 року звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про захист майнових прав. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що 12.03.2010 року між нею і відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2016 року. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі, після народження дитини, відповідач не утримував сім`ю належним чином а тому родичі позивача особисто [PERSON] подарували грошові кошти в розмірі 13000 гривень для придбання побутової техніки. На ці гроші позивач придбала холодильник «Indesit», пральну машинку «Indesit» та шафу-купе, що у відповідності норм ст. 57 Сімейного кодексу України є її особистим майном. Після розірвання шлюбу відповідач залишив зазначені речі собі, а на прохання повернути їх, пообіцяв віддати позивачу грошові кошти, витрачені на покупку техніки. Таким чином, між сторонами було укладено усну угоду про виплату грошей в розмірі 13 000 гривень. На час звернення до суду з позовом, відповідач відмовляється виконувати взяте на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів у сумі 13000 гривень та документів на придбану техніку. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 13 000 гривень та понесені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1300 гривень. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2020 року цивільну справу прийнято до спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що їй було подаровано грошові кошти у розмірі 13000 гривень та що саме ці грошові кошти вона витратила на покупку пральної машини, холодильника і шафи-купе. Вимога позивача про повернення повної вартості майна, без урахування зносу є безпідставною. Набуте ним та позивачем під час шлюбу спільне майно, було поділено після розлучення і жодних домовленостей про виплату ним грошових коштів позивачу, не було. Шлюб між ним та позивачем розірвано 25.07.2016 року та з цього часу почав перебіг позовної давності. Так, строк позовної давності сплив у 2019 року, при цьому позивачем не заявлено вимогу про його поновлення. Враховуючи наведене, просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також відповідачем надано письмові пояснення в яких останній зазначив, що позивач залишила оспорюване майно відповідачу з власної волі, а тому позиція про виплату грошових коштів не відповідає дійсним обставинам справи. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Також представник позивача зазначила, що відповідач та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі. Після народження спільної дитини, родичі позивача надали грошові кошти на придбання холодильника, пральної машини та шафи-купе, які в подальшому було придбано позивачем. У 2016 року сторони розірвали шлюб і придбане за грошові кошти позивача майно, залишись у відповідача, який пообіцяв повернути грошові кошти за придбання даного майна. Разом з тим, відповідач грошові кошти не повернув. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог і зазначив, що майно за яке просить повернути грошові кошти позивач, є сумісно набутим майном подружжя. Допитані в судовому засідання в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зазначили, що вони є батьком, матір`ю та дідом позивача, відповідно. Свідки в ході допиту пояснили, що за грошові кошти, які вони подарували особисто позивачу, остання придбала холодильник, пральну машину та шафу-купе. Суд, заслухавши думку учасників, допитавши свідків, розглянувши подані стороною документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступник підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 12 березня 2010 року до 25 липня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. При цьому, після розірвання шлюбу, частина майна, а саме: холодильник «Indesit», пральна машина «Indesit» та шафи-купе залишилася у відповідача, про що сторони у справі не заперечували. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто Так, в ході судового розгляду вставлено, що холодильник «Indesit», пральна машина «Indesit» та шафи-купе, у відповідності до ст. 57 СК України, є особистим майно позивача, оскільки набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. Вказане підтверджується показами допитаних свідків, які пояснили, що надали особисто позивачу грошові кошти на придбання побутової техніки. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 13000 гривень, позивач повинна довести, що вартість такого майна складає саме 13000 гривень. Разом з тим, позивачем не надано документів на підтвердження вартості належного їй особистого майна та не було подано до суду клопотання про витребування зазначених документів судом, у зв`язку з неможливістю самостійно надати докази. Отже, відсутні підстави вважати, що вартість її особистого майна, складає саме 13000 гривень, про стягнення яких вона заявляє у своїх позовних вимогах. Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й щодо вартості її особистого майна. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи. Враховуючи, викладене, суд приходить до висновку, що позовні [PERSON] до [PERSON] про захист майнових прав є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. При цьому, посилання відповідача про необхідність застосування строку позовної давності, суд не приймає до уваги, оскільки наявні самостійні підстави для відмови у позові. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні.

Outcome: dismissed