Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] спілка «Перше [PERSON] Товариство» (надалі КС «Перше кредитне товариство») звернувся до суду\~ з зазначеним позовом та просить постановити рішення яким стягнути з відповідачки [PERSON] на їх користь загальну суму боргу у розмірі 96\~524.69 гривен, у тому числі: -залишок боргу за тілом кредиту (основне зобовязання) 3\~867.70 гривен; -заборгованість за відсотками за користування кредитом 24\~082.67 гривен; -заборгованість по пені за прострочення платежів 68\~574.32 гривен (а.с.1-2). Свої вимоги мотивують тим, що відповідно до умов кредитного договору № БО-1/3552/07/464 від 31.08.2007 року, укладеного між КС «Перше кредитне товариство» та членом спілки [PERSON] - кредитна спілка надала останній кредит у розмірі 10\~000 гривен строком на 36 місяців зі сплатою 0.167 процентів від суми залишку кредиту за кожний день користування кредитом. У порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом\~ відповідачка належним чином не виконала, в звязку з чим у неї, тобто відповідачки [PERSON] перед позивачем, тобто КС «Перше [PERSON] Товариство» станом на 16.09.2015 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 96\~524.69 гривен. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору в сумі 1447.89 гривен. Представник позивача, будучи присутнім в судовому засіданні 13.01.2016 року (а.с.71) підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що укладаючи кредитний договір, відповідачка взяла на себе зобовязання вносити платежі згідно встановленого графіку. Однак, у подальшому, нею були порушені взяті зобовязання, оскільки останній платіж за вказаним кредитним договором, відповідачка здійснила 08.11.2010 року, та більше жодним чином не виконувала свої зобовязання. Умовами кредитного договору передбачені наслідки за невиконня зобовязань, в тому числі і стягнення пені в розмірі 1 (одного) процента від суми непогашеної частини кредиту за кожний день прострочення платежів. При цьому представник підтвердив, що протягом певного часу, кредитна спілка мала фінансові проблеми, навіть було порушено справу про банкрутство, однак дані обставини не звільняли боржника від обовязку сплатити повністю заборгованість за його кредитним договором. Згідно плану санації КС «Перше кредитне товариство», затвердженого господарським судом Одеської області (справа № 7/17-2087-2011), позивача зобовязано здійснити заходи по відновленню своєї платоспроможності, у тому числі за рахунок стягнення боргів з позичальників позивача за кредитними договорами. На договорі в обовязкову порядку були зазначені банківські реквізити, на які слід було перераховувати кошти. Крім того, кредитна спілка не змінювала своєї адреси: м. Одеса, вул. Базарна, № 104, за якою можливо було отримати усю необхідну інформацію з метою погашення заборгованості. Відповідачці пропонувалося прийти до позивача і оформити реструктуризацію її боргу, що було проігноровано нею. В подальші судові засідання представник позивача не зявлявся, хоча повідомлявся належним чином (а.с.87, 98, 121), щоразу до суду надсилав заяву про проведення судових засідань у його відсутність, та наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі у (а.с.92, 102, 127). Відповідачка про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином (а.с.23-24, 25, 37, 53, 59, 64а, ). В судове засідання, призначене на: -22.10.2015 року не прибула, подала письмове клопотання, та розгляд справи просила відкласти на іншу дату (а.с.28-29); -11.11.2015 року не прибула, причини неявки не повідомила (а.с.52); -26.11.2015 року не прибула, подала заяву про відкладення розгляду справи у звязку з її відрядженням (а.с.55-56); -17.12.2015 року не прибула, подала заяву про відкладення розгляду справи в звязку з її перебуванням на лікарняному (а.с.60-61); Лише 13.01.2016 року суд вперше приступив до розгляду названої справи за участю представника позивача та відповідачки. Відповідачка позовні вимоги визнала частково. Не заперечувала факту укладання нею кредитного договору з КС «Перше кредитне товариство» 31 серпня 2007 року та отримання нею кредитних коштів в розмірі 10\~000 гривен. Договір вона укладала в м. Болград, в приміщенні відділення КС. Регулярно, згідно графіку сплачувала кредитні кошти. Однак, на весні 2010 року КС припинила свою діяльність, приміщення де знаходилася кредитна спілка було зачинено, жодної інформації про те, куди звертатися і як сплачувати кошти за кредитним договором ніде не було, хоча вона мала намір закрити повністю кредитну заборгованість, адже за умовами договору вона ще в серпня 2010 року мала намір повністю розрахуватися. Тому вважає, що її вини в тому, що кредитна спілка припинила свою діяльність не має. Адже, в даній ситуації КС мала б надіслати на її адресу письмового листа, та повідомити яким чином слід з ними розрахуватися і куди сплачувати кошти. Однак, КС самоусунулася, скрізь по засобам масової інформації були повідомлення, що КС припинила свою діяльність, а тому вона і не намагалася вирішити це питання. Протягом тривалого час КС не давала про себе знати, а тепер вимагає від неї, нараховані великі проценти і пеню. Вона згодна виплати основний борг за тілом кредиту 3\~867.70 гривен, однак решту суми заперечує категорично. Просила застосувати строк позовної давності, звертала увагу суду, що КС в м. Болград припинила свою діяльність в травні 2010 року, її письмово не було повідомлено про реквізити, на які слід сплачувати кредитні кошти, а тому просила в задоволенні позову відмовити. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобовязаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст.1054 ЦК України). Згідно ст.530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені). При дослідженні оригіналу кредитної справи, копія якої долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.43-51) судом встановлено, що: 01 грудня 2006 року відповідачка [PERSON] звернулася з заявою до КС «Перше кредитне товариство» про прийняття її в члени кредитної спілки (а.с.44). В той же день, [PERSON] сплатила обовязковий членський внесок пайового типу (а.с.45). 31 серпня 2007 року відповідачка подала заяву на імя КС «Перше кредитне товариство» про видачу грошових коштів в розмірі 10\~000 гривен з метою упорядкування будинку (а.с.47). До заяви додано характеристику майна, запропонованого в заставу членом КС (а.с.48), а також нею було заповнено анкету позичальника (а.с.6). Відповідно до укладеного договору № БО-1/3552/07/464 від 31.08.2007 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 10 000.00 гривен строком на 36 місяців зі сплатою 0.167 процентів від суми залишку кредиту за кожний день користування кредитом. При цьому в кредитному договорі повністю зазначено реквізити сторін по справі, в тому числі розрахунковий рахунок (а.с.3). Відповідачці також надано графік платежів, додаток № 1, що є невідємною частиною договору. В графіку було розяснено, що під час погашення кредиту через банк, призначення платежу повинне бути наступним: «Проплата згідно кредитного договору « БО-1/3552/07/464 від 31.08.2007 року [PERSON]. Без ПДВ» (а.с.4). З метою забезпечення названого кредитного договору між позивачем та відповідачкою було укладеного договір застави № БО-1/3552/07/464 від 31.08.2007 року, згідно якого заставодавець, тобто [PERSON] передає в заставу заставодержателю, тобто КС «Перше кредитне товариство», належне їй майно, відповідно до опису майна, згідно додатку № 1 до даного договору (а.с.49, 50). Відповідно до видаткового касового ордеру від 31 серпня 2007 року, [PERSON] особисто отримала від КС «Перше кредитне товариство» кошти у розмірі 10\~000.00 гривен (а.с.46). У порушення зазначених норм закону та умов кредитного договору відповідачка зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала. Підтвердила наданими квитанція, що протягом періоду з 31.08.2007 року по 22.03.2010 року вона, відповідачка сплачувати кошти на погашення кредитного боргу через касу КС «Перше кредитне товариство» (а.с.76-81). По твердженню позивача, останній платіж відповідачкою за цим кредитним договором був здійснений 08.11.2010 року до каси позивача 1\~000.00 гривен, які були зараховані на погашення пені у сумі 28.92 гривен, та тілу кредиту у сумі 971.08 гривен, з того часу суму позики більше не сплачувала, що підтверджується надаю самою позивачкою квитанцією (а.с.114), хоча в судовому засіданні позивачка стверджувала, що дану суму до каси КС вона не вносила. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором станом на 16.09.2015 року відповідачка має заборгованість - 96 524.69 гривен, яка складається з наступного: - 3 867.70 гривен - залишок боргу за тілом кредиту(основне зобов'язання); - 24 082.67 гривен - заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 68 574.32 гривен заборгованість по пені за прострочення платежів. Позивачем надано відповідний розрахунок, який детально був досліджений в судовому засіданні (а.с.5), відповідачка цей розрахунок не оскаржувала, хоча й не визнала суми заборгованості по процентам та пені, доказів щодо на спростування цього розрахунку не надала. Разом з тим, враховуючи, що відповідачка є фахівцем в галузі економіки, а тому позбавлена можливості здійснити розрахунок кредитної заборгованості самостійно, суд розяснював щодо можливості заявлення клопотання про призначення судової експертизи у разі не згоди з даним розрахунком, та можливістю поставлення на розгляд експерта певних питань. Однак відповідачка проігнорувала своїм правом, та жодних доказів на спростування розрахунку заборгованості позивача не надала. Таким чином, відповідачкою порушені умови договору, що призвело до виникнення вище вказаної заборгованості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Стороною позивача наданий розрахунок заборгованості по кредитному договору. Вимогам ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст. 536 \~ ЦПК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України \~ у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 1049 ЦК України закріплює обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановленні договором. Відповідно до вимог ст. 1050 ч. 2 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів за договором позики. Умовами договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником сплати процентів за користування кредитом або несвоєчасним поверненням суми кредиту повністю або відповідної його частини, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі 1 (одного) процента від суми непогашеної частини кредиту за кожний день прострочення платежів (п.п5.4). У випадку прострочення позичальником, незалежно від причини прострочення, строку сплати нарахованих процентів за користування кредитом або повернення частини або всієї суми кредиту більш, ніж на 1 (один) місяць з моменту настання дати сплати відповідно до п.п.1.2, п.п.2.4 і Додатка № 1, позичальник зобовязаний негайно сплатити всю суму заборгованості, нараховані проценти і пеню, повернути кредитодавцю всю суму кредиту й відшкодувати витрати кредитодавця по забезпеченню виконання даного договору та договору застави (п.п.5.5). За викладених обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню, оскільки вони ґрунтуються на підставах, визначених діючим законодавством, та умовах договору. Заперечення відповідачки, що вона є неплатоспроможною, не приймаються до уваги, так як ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Правила даної статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання. Частина 1 статті встановлює виключення із загального правила про припинення зобов'язання у зв'язку із неможливістю його виконання (ст. 607 ЦК). Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей), не звільняє його від відповідальності. Тобто в будь-якому випадку боржник зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані збитки, сплатити неустойку та нести інші наслідки, передбачені зазначеною статтею. За таких обставин, позов в частині стягнення заборгованості за кредитом (тіло кредиту), відсотків підлягає задоволенню як доведений, обґрунтований та оскільки він базується на підставах, визначених діючим законодавством. Однак, вимога, щодо стягнення пені, на думку суду, підлягає задоволенню частково. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. В силу ч. 3 ст. 551 вказаного Кодексу, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, згідно п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Виходячи із загальних положень цивільного законодавства про відповідальність та про забезпечення виконання зобов'язання санкція у вигляді неустойки (пені) спрямовується на забезпечення виконання боржником своїх зобов'язань по поверненню позики. Розмір санкції в грошовому виразі має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У відповідності до п.3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. № 7-рп/2013 «У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», з приводу значного перевищення розміру неустойки над розміром основного боргу за кредитом, було зазначене наступне: Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті З, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп 2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами Проаналізувавши складові розрахунку заборгованості та враховуючи ті обставини, що позивачем нарахована пеня у розмірі 68\~574.32 гривен, що значно перевищує розмір збитків, а саме суму кредиту, враховуючи те, що на даний час відповідачка є неплатоспроможною, на її утриманні перебуває батько з важким станом здоровя, сама вона хворіє дуже часто, матеріальне становище є вкрай важким, не відмовляється від взятих на себе зобов'язань по даному кредитному договору, повністю визнає залишок боргу за тілом кредиту, тому у відповідності до ч.3 ст.551 ЦК України та виходячи із засад справедливості та розумності, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до розміру збитків, тобто до 3\~867.70 гривен. Що стосується доводів відповідачки з приводу того, що позивачем пропущений строк позовної давності, до вимог про стягнення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитними коштами і відповідно пені, то суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступні обставини. Відповідно до ст.251 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, відповідно до п.п.8.7 вищевказаного Кредитного договору та у відповідності до ст. 259 ЦК України, до правовідносин, пов'язаних з укладанням цього договору застосовується строк позовної давності тривалістю у 10 (десять) років. Таким чином, згідно Кредитного договору строк позовної давності в 10 років встановлений до всіх правовідносин по цьому договору. З цих підстав, доводи відповідачки про те, що вказаний строк розповсюджується лише щодо основного договору і не стосується спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, яка за законом передбачена в 1 рік, є безпідставними, оскільки зазначене спростовується змістом вищевказаного п.п.8.7 Кредитного договору. Безпідставними є твердження відповідачки, що КС «Перше кредитне товариство» припинило свою діяльність в м. Болград весною 2010 року, та до її відома не було належним чином, а саме письмово доведено про необхідність сплати кредитних коштів на розрахунковий рахунок через банківські установи. Так, в судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON], колишній директор відділення КС «Перше кредитне товариство» в м. Болград (а.с.103-104) пояснив, що з листопада 2005 року по вересень 2009 року працював начальником відділення КС «Перше кредитне товариство» в м. Болград, а у подальшому до лютого 2011 року економістом по роботі з проблемними боржниками. Приміщення кредитної спілки розташовувалось за адресою: пр-т Леніна, № 105, м. Болград. Одеська область, де була також каса, до якої боржники вносили кошти. Протягом 2010 року кредитні договори не укладали, та кошти не видавали, однак відділення працювало, і кожний клієнт КС, тобто боржник мав можливість внести кошти через касу відділення. При цьому, скрізь була розміщена інформація: на вхідних дверях приміщення кредитної спілки, у всіх банківських установах м. Болград щодо необхідності сплати коштів про кредитним договорам на розрахунковий рахунок КС, а також зазначено телефон для отримання довідкової інформації. Свідок [PERSON] (а.с.105-113), суду пояснила, що вона працювала касиром з березня 2006 року по січень 2011 року включно у Відділення КС «Перше кредитне товариство» в м. Болград. Звільнена була 01.02.2011 року, що підтверджується записом в її трудовій книжці. Каса знаходилася у приміщенні відділення КС за адресою: пр-т Леніна, № 105, м. Болград, Одеська область, і кошти вносилася в касу КС готівкою. Відділення КС в Болград здійснювало свою діяльність по січень 2011 року включно, і весь цей період можливо було внести кошти в касу. Разом з цим, протягом 2010 року та і у подальшому, скрізь була вже розміщена інформація: реквізити на які можливо було перерахувати кошти на погашення кредитних боргів через інші кредитні установи, та номери телефонів для отримання будь-якої інформації. З метою перевірки доводів відповідачки, що відділення КС в м. Болград не працювала з весни 2010 року, і що кошти в розмірі 1000 гривен вона не вносила в касу КС, свідку було надано для огляду оригінал квитанції, та її копію (а.с.114). При цьому свідок підтвердила, що дану квитанцію видавала вона особисто, що на квитанції її підпис, та печатка КС, і що кошти були прийняті від [PERSON] та зараховані на погашення заборгованості по її кредитному договору. Тобто, дані обстави спростовують твердження відповідачки, що відділення кредитної спілки в м. Болград з весни 2010 року не працювало. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідки були співробітниками відділення КС «Перше кредитне товариство» в м. Болград, і їм достовірно відомо протягом якого часу працювало відділення. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються, узгоджені між собою та з іншими, здобутими у справі доказами і не суперечать іншим зібраним у справі доказам (трудова книжка [PERSON]І.). Окрім іншого, твердження позивачки також спростовуються відповідями Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області від 18.03.2016 року № 6212/9/15-53-13-02 (а.с.123-124), від 24.03.2016 року № 67/17/9/15-53-13-02 (а.с.125-126) та Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 18.03.2016 року № 2347/11 (а.с.128), з яких вбачається, що КС «Перше кредитне товариство» здійснювало свою діяльність по грудень 2010 року. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 31\~818.07 гривен (тридцять одна тисяча вісімсот вісімнадцять гривен сім копійок) у тому числі: - 3\~867.70 гривен залишок боргу за тілом кредиту(основне зобов'язання); - 24\~082.67 гривен заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 3\~867.70 гривен заборгованість по пені за прострочення платежів; Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Разом з цим, статтею 4 ч.2 п.1 п.п.1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору встановлюється в розмірі 1.5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 1\~378.00 гривен. А відтак, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1\~378.00 гривен.

Outcome: partial