Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Позивач в квітні 2019 року звернувся в суд із позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.12.2018 р. по 12.04.2018 р. у розмірі 42179,76 грн. з урахуванням податків та зборів. Свої вимоги мотивує тим, що він працював радником директора апарату управління у ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» і 13.06.2018 року був звільнений із займаної посади. У день звільнення з ним не було проведено розрахунок, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, що встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова по справі № 462/6232/18. Фактичний розрахунок з ним було проведено 12.04.2019 р. шляхом примусового стягнення коштів з відповідача, свідченням чого є постанова про закінчення виконавчого провадження №58198687 від 12.04.2019 р. Середньоденний заробіток позивача відповідно до рішення суду по справі № 462/6232/18 становить 502,14 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаним рішеннням було стягнуто за період з 14.06.2018 року по 11.12.2018 року, а тому відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.12.2018 року по день фактичного розрахунку, а саме - 12.04.2019 р. За вказаний період пройшло 84 робочих днів. Відтак, просить стягнути з відповідача на його користь 42179,76 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2018 р. по 12.04.2019 р. з урахування податків та зборів. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов визнає частково, зазначивши, що згідно платіжної вимоги №57112778/В-8 від 12.03.2019 року позивачу перерахована вказана у рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2018 р. сума на його особистий рахунок. Не заперечує проти стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2018 р. по 18.03.2019 р., що складає 66 робочих днів у розмірі 26678,52 грн. без урахуванням податків та зборів. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. РішеннямЗалізничного районного суду м. Львова від 11.12.2018 р. встановлено, що [PERSON] працював радником директора апарату управління у Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА» і наказом від 13.06.2018 року №280-к був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Даним рішенням стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь [PERSON] 20222 грн. 60 коп. заборгованості по заробітній платі та 51336грн. 28 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього - 71558 грн. 88 коп., з урахуванням утримання податків та інших обов`язкових платежів /а.с. 5-6/. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7 ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець недоведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2018 р. доведено вину відповідача у невиплаті належних позивачу при звільненні сум. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підставі рішенняЗалізничного районного суду м. Львова від 11.12.2018 р. було відкрито виконавче провадження №58198687 щодо примусового виконання виконавчого листа № 462/6232/18 виданого 17.01.2019 року про стягнення з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь [PERSON] боргу у розмірі 71558,88 грн. З долученої відповідачем до матеріалів справи платіжної вимоги №57112778/В-8 від 12.03.2019 рокувбачається, що на рахунок Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівської області 18.03.2019 року було перераховано кошти у розмірі 794445 грн. 70 коп. за виконавчими провадженнями, у тому числі за виконавчим листом № 462/6232/18 виданого 17.01.2019 року. З матеріалів справи вбачається, що 12.04.2019 року старшим державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 462/6232/18 виданого 17.01.2019 року, якою встановлено, що боржник виконав дану постанову в повному обсязі /а.с.8/. Суд критично оцінює покликання позивача, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2018 р. по 12.04.2019 р. становить 42179,76 грн. з урахування податків та зборів, так як наведене спростовується платіжною вимогою №57112778/В-8 від 12.03.2019 року. Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем здійснено відповідачем 18 березня 2019 року. Суд не бере до уваги довідку № 209 від 17.05.2019 року видану Державним підприємством «Львівський державний завод «ЛОРТА», в якій зазначена середньоденна заробітна плата 404,22 грн., так як наведене спростовується матеріалами справи. Як встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2019 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 502,14 грн. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що судом стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2018 р. по 11.12.2018 р. Враховуючи вищенаведене, на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2018 року по 18.03.2019 р. Відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2018-2019 рр., наданого Мінпраці та соціальної політики кількість робочих днів за вказаний період становить 65 днів. Таким чином, заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед [PERSON] становить 32639,10 грн. (502,14 грн. - середньоденна заробітна плата *65 - кількість робочих днів). Разом з тим, як вбачається із Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачає, що справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем і в день звільнення йому не були виплачені належні від підприємства суми, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 32639 грн. 10 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2018 року по 18 березня 2019 року, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, в решті позовних вимог слід відмовити. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь державив розмірі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: partial