Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2016 року звернулася до суду з позовом, неодноразово змінюючи вимоги. Остаточно в уточненому позові [PERSON] просила визнати за нею право власності на прибудову «а2» до будинку літ. «А-1» по [ADDRESS], яка складається з приміщень: комори 3-4 пл.6,7 кв.м та сіней 3-5 пл.10,8 кв.м; виділити [PERSON] у володіння та користування належну їй 1/16 частину домоволодіння у будинку літ. «а-1» [ADDRESS] - кухню 3-2 пл.6,9 кв.м, кімнату 3-3 пл.12,1 кв.м, санвузол 3-1 пл.3,3 кв.м, приміщення (комору) 3-4 пл.6,7 кв.м, сіни 3-5 пл.10,8 кв.м, всього загальною площею 39,8 кв.м, житловою 12,1 кв.м та сарай літ. «Н», 1/16 частину трубопроводу №2, 1/16 частину огорожі №1. В обґрунтування вимог позивач вказала, що 21.09.1990 року вона придбала у власність 1/16 частину домоволодіння, що розміщено за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці 1294 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори. Співвласниками вказаного домоволодіння являються [PERSON] - 3/64 частини, [PERSON] - 3/64 частини, [PERSON] - 1/2 частина, [PERSON] - 3/32 частини, [PERSON] - 1/8 частина, [PERSON] Фактично кожен із співвласників має своє окреме приміщення; позивач має тільки частину будинку разом з власницею [PERSON] та [PERSON] За період з 1990 року позивачем було добудовано у житловому будинку літ. «А-1» прибудова літ. «а2» приміщення 3-4 розміром 6,70 кв.м та приміщення 3-5 розміром 10,80 кв.м. Відповідно до вимог ДБН вказані приміщення відповідають об'ємно-планувальним рішенням та придатні для подальшої експлуатації. Ринкова вартість прибудованих приміщень складає 54110 гривень. Відповідно до висновку спеціаліста №50-16 від 30.06.2016 року рівень готовності прибудови літ. «а», що складається з приміщень (комора) 3-4 пл.6,70 кв.м, сіни 3-5 площею 10,80 кв.м, дорівнює 100%. Відповідно до висновку спеціаліста №73-16 від 28.10.2016 року можливо виділити у володіння, користування і розпорядження 1/16 частину нерухомого майна, що розташоване по [ADDRESS] та складається з частини житлового будинку літ. «А-1» в складі приміщень кухні 3-2 площею 6,9 кв.м, кімнати 3-3 площею 12,1 кв.м, санвузла 3-1 площею 3,3 кв.м, комори 3-4 площею 6,70 кв.м, сіней 3-5 площею 10,8 кв.м, загальною площею 39,8 кв.м, сарай літ. «Н», 1/16 частина трубопроводу №2, 1/16 частина огорожі №1. Позивач також зазначає у заяві, що в ході розгляду справи відповідач [PERSON] помер, спадкоємців у нього немає, домоволодіння має перейти у власність територіальної громади м.Полтави. Посилаючись на те, що рішенням Октябрського районного сулу м.Полтави від 22.11.2017 року виділено в користування [PERSON] земельну ділянку, площею 144 кв.м (на плані сірого кольору) та вирішений спір між усіма співвласниками про визначення порядку користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], позивач просила уточнені позовні вимоги задовольнити повністю. Ухвалою суду від 10.06.2016 року було відкрито провадження по даній справі. Ухвалою суду від 23.08.2016 року залучено у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору : Шевченківську районну у м.Полтаві раду та Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради. Згідно ухвали суду від 10.10.2016 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. Ухвалою суду від 08.12.2016 року відновлено провадження у справі. 14.02.2017 року до суду надійшли письмові заперечення виконавчого комітету Полтавської міської ради, в яких відповідач просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів, що вказані самочинні добудови відповідають будівельним нормам і правилам, санітарним нормам, та, що здійснене самочинне будівництво не порушує права інших співвласників. В матеріалах справи відсутній висновок щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомості (т.1 а.с.233-236). Ухвалою суду від 06.06.2017 року зупинено провадження у справі донабрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] до територіальної громади в особі Полтавської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; третя особа: Шевченківська районна у м.Полтаві рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою (справа №554/399/17, провадження №2/554/1247/2017). Згідно ухвали суду від 14.05.2018 року поновлено провадження у даній справі. Ухвалою суду від 22.06.2018 року залучено у справі в якості співвідповідача територіальну громаду м.Полтави в особі Полтавської міської ради. У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, представник надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати у його відсутність. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про місце та час слухання справи повідомлені належним чином, співвласники домоволодіння надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов визнають. Представники третіх осіб до суду не з'явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підстав наявних у справі даних і доказів. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.09.1990 року [PERSON] придбала у власність 1/16 частину домоволодіння, що розміщено за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці 1294 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори (т.1 а.с.7-8). Згідно позову і вказане не було спростовано відповідачами, співвласниками вказаного домоволодіння являються [PERSON] - 3/64 частини, [PERSON] - 3/64 частини, [PERSON] - 1/2 частина, [PERSON] - 3/32 частини, [PERSON] - 1/8 частина, [PERSON] Фактично кожен із співвласників має своє окреме приміщення. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 22.11.2017 року виділено в користування [PERSON] земельну ділянку, площею 144 кв.м (на плані сірого кольору) та вирішений спір між усіма співвласниками про визначення порядку користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.83-85). За період з 1990 року позивачем було добудовано у житловому будинку літ. «А-1» прибудова літ. «а2» приміщення 3-4 розміром 6,70 кв.м та приміщення 3-5 розміром 10,80 кв.м. Відповідно до висновку №94-15 експертного будівельно-технічного дослідження від 30.11.2015 року вказані приміщення відповідають об'ємно-планувальним рішенням та придатні для подальшої експлуатації (т.1 а.с. 9-16). Відповідно до висновку спеціаліста №50-16 від 30.06.2016 року рівень готовності прибудови літ. «а», що складається з приміщень (комора) 3-4 пл.6,70 кв.м, сіни 3-5 площею 10,80 кв.м, дорівнює 100% (т.1 а.с.111-115). Згідно уточнених позовних вимог, [PERSON] просить визнати право власності на здійснену нею прибудову на виділеній їй у встановленому порядку земельній ділянці, та виділити їй у володіння та користування належну їй 1/16 частину домоволодіння у будинку літ. «а-1» [ADDRESS]. Заперечень від співвідповідачів з приводу уточнених позовних вимог не надійшло. Суд вважає уточнені вимоги позивача обґрунтованими, виходячи з наступного. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ч. 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За змістом ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй введена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Частиною 5 вищевказаної статті передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Статтею 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно з ч. 2 вищевказаної статті ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Крім того, відповідно до ч. 3. ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за позивачем, оскільки їй належить земельна ділянка для будівництва вказаного домоволодіння, а також у зв'язку з відсутністю істотних порушень будівельних норм у збудованому об'єкті нерухомості. Приймаючи до уваги, що визнання співвласниками - відповідачами пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову їм зрозумілі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Як вбачається з ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Установлено, що між сторонами склався порядок користування спірним майном таким чином, що позивач користується: у будинку літ. «а-1» [ADDRESS] - кухнею 3-2 пл.6,9 кв.м, кімнатою 3-3 пл.12,1 кв.м, санвузлом 3-1 пл.3,3 кв.м, приміщенням (комора) 3-4 пл.6,7 кв.м, сіни 3-5 пл.10,8 кв.м, всього загальною площею 39,8 кв.м, житловою 12,1 кв.м та сараєм літ. «Н», 1/16 частиною трубопроводу №2, 1/16 частиною огорожі №1, що відповідає 1/16 частинам спірного домоволодіння. Відповідачі фактичною користуються іншими частинами домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, та з того, що позивач має у власності зазначене вище домоволодіння, а співвласники зазначеного майна не спростували обставин, на які посилається позивач, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому вважає виділити приміщення позивачу відповідно до 1/16 частки домоволодіння за адресою [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved