Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] комерційне підприємство «Маріупольтепломережа» (далі ККП «Маріупольтепломережа») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією, посилаючись на те, що відповідач зареєстрований за адресою: [INFO], (особовий рахунок №259212), та користується тепловою енергією, яку постачає позивач, але за послуги не сплачує, внаслідок чого за період з 01.11.2005 року по 01.09.2016 року утворилася заборгованість в розмірі 11\~273,66 грн., окрім того, згідно з п.2 ст.625 ЦК України на суму заборгованості за несвоєчасне погашення боргу нараховані штрафні санкції: 3% річних від простроченої суми в розмірі 1824,44 грн. та інфляційні витрати у розмірі 8834,99 грн., в загальній сумі - 21\~933,09 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати по справі в розмірі 1378 грн. 28.07.2017 року позивачем було надано до суду заяву про уточнення позовних вимог, де позивач вточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.11.2005 року по 01.06.2017 року в розмірі 11090,06 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 2144,76 грн. та інфляційні витрати у розмірі 10353,59 грн., а також понесені ним судові витрати в розмірі 1378 грн. \~Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. \~Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність на підставі раніше наданих письмових заперечень. 17.07.2017 року відповідач подав до суду письмові заперечення проти позову, де вказав, що між ним та ККП «Маріупольтепломережа» не було укладено договір на надання йому ККП «Маріупольтепломережа» комунальних послуг, тому він вважає, що ніколи не був споживачем цих послуг та вказані в позовній заяві послуги йому надані не були. Також в квартирі були холодні батареї, була відсутня гаряча вода. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, у звязку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом\~встановлено, що за даними відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO], з 18.03.1998 року і по теперішній час (а.с.25). Згідно особового рахунку № 259212, відповідач є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] (50 років СРСР) в м. Маріуполі з 16.02.2006р. Також судом встановлено, що ККП «Маріупольтепломережа» постачає послуги користування тепловою енергією за адресою, м. Маріуполь, вул. Троїцька (50 років СРСР)[ADDRESS] (особовий рахунок № 259212). За\~ період з 01.11.2005 року по 01.06.2017 року відповідач не вносить плату за користування тепловою енергією, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 11090,06 гривень, що підтверджується наданими розрахунками. На дану суму заборгованості позивачем були нараховані 3% річних у розмірі 2144,76 гривень та інфляційні витрати в розмірі 10353,59 гривень. Відповідно до ст. ст. 68, 162 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власники (наймачі) квартир зобовязані вчасно оплачувати квартплату й комунальні послуги. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно зі ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів, а також з утримання будинку та прибудинкової території, тощо). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно положень п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків згідно Постанови КМУ від 8 жовтня 1992 року N 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобовязаний оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обовязку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично ними користується. Із вчинених взаємних конклюдентних дій, які полягали у наданні послуг з постачання теплової енергії, відкритті особового рахунку та оплаті за надані послуги, між сторонами склалися фактичні договірні відносини з надання споживачеві житлово-комунальних послуг, на умовах, передбачених Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та постанови КМУ № 45 від 24.01.2006 року, у звязку із цим у сторін виникли взаємні права та обовязки, які притаманні договірним. Виходячи з положень ст.ст. 6, 626-631, 526 ЦК України, укладений договір є обов'язковим для належного виконання сторонами відповідно до його умов, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] перебуває у фактичних договірних відносинах з позивачем, користується його послугами з теплопостачання, однак, не в повному обсязі виконує зобовязання щодо оплати за надані послуги теплової енергії, у звязку із чим утворилась заборгованість, суд приходить до висновку, що ККП «Маріупольтепломережа» має право вимагати стягнення заборгованості за користування тепловою енергією. Обґрунтовуючи заперечення проти задоволення позову ККП «Маріупольтепломережа» про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією відповідач посилається на неналежне виконання позивачем обов'язків виконавця житлово-комунальних послуг. Наведені доводи відповідача були всебічно перевірені при розгляді судом даної справи та не знайшли свого підтвердження, оскільки носять субєктивний характер. Статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальній послуги» передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Проте будь-яких скарг та актів, складених відповідачем за період 2005-2017 років щодо неналежного виконання послуг, передбачених Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суду не надано, а тому заперечення відповідача суд розцінює як необґрунтовані. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, факт неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобовязань по сплаті послуг за користування тепловою енергією знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Відповідач зробив заяву про застосування позовної давності до даних правовідносин. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, пятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Судом встановлено, що судовим наказом Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01.08.2013 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за користування тепловою енергією за період з 01.11.2005 року по 01.07.2013 року в сумі 9185,04 грн., 3% річних 506,39 грн., суму інфляції 501,21 грн., а всього - 10192,64 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.07.2016 року зазначений судовий наказ скасовано. Судовим наказом Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29.07.2014 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за користування тепловою енергією за період з 01.07.2013 року по 01.07.2014 року в розмірі 1545,79 гривень, інфляційні втрати у розмірі 1214,77 гривень, три відсотки річних у розмірі 299,26 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.07.2016 року зазначений судовий наказ скасовано. У частині 2 статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи, що судовий захист позивача на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання позивачем заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває позовну давність (ВССУ, справа № 6-18668св15). Аналогічна позиція зазначена і в постанові ВСУ від 21.01.2015 року (справа № 6-214цс14). Враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що відповідно до норм ст. 264 ЦК України позовна давність переривалася винесенням судового наказу від 01.08.2013 року, та не була пропущена. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача\~заборгованість за користування тепловою енергією за період з 01.08.2010 року по 01.06.2017\~ року у розмірі 6661,59 грн., задовольнивши позовні вимоги частково. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу». Вказане підтверджується судовою практикою Верховного Суду України (постанови від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11, від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Не зважаючи на те, що між відповідачем та ККП «Маріупольтепломережа» немає письмового договору, відповідач здійснює споживання послуг, наданих позивачем, у звязку із чим у нього виникає зобовязання з оплати спожитих послуг на користь виконавця цих послуг ККП «Маріупольтепломережа». Тож до цього зобовязання застосовуються норми як до договору. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження порушення відповідачем виконання зобовязань по сплаті послуг за користування тепловою енергією за період з 01.08.2010 року по 01.06.2017\~ року, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню за вищевказаний період 3% річних у розмірі 991,58 грн. та інфляційні витрати в розмірі 5468,78 грн. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат складає 1256,20 грн. При зверненні до суду із заявами про видачу судових наказів позивачем також було сплачено судовий збір 114,70 грн. та 121,80 грн., а всього сплачено судового збору 1492,70 грн. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 13 121,95 грн. * 100% : 23 588,41 грн. ціни позову = 55,62%), тобто 55,62% від ціни позову (55,62% * 1492,70 грн. : 100%), що складає 830,23 грн.

Outcome: partial