Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2021 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад», в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 128 325,57 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 168 800,72 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 06.09.1993 по 18.01.2021 [PERSON] працював в ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад. 18.01.2021 p. трудові відносини між Позивачем та Відповідачем були припинені за згодою сторін, у зв`язку з чим, Відповідачем було видано наказ №14-к від 18 січня 2021 р. Правовою підставою для прийняття цього наказу Відповідачем є п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Проте, всупереч положенням статей 47 та 116 Кодексу законів про працю України Відповідач не провів повний розрахунок з Позивачем при звільненні, та не виплатив йому 128 325 грн. 57 коп. заробітної плати. У зв`язку із не проведенням розранку при звільненні, позивачем відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України нараховано середній заробіток за час затримки у розрахунку, який позивач також просить стягнути з відповідача, у розмірі 168 800,72, станом 16.04.2021. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 19.04.2021 головуючим у справі визначено суддю Саадулаєва А.І. Ухвалою суду від 26.04.2021 залишено позовну заяву без руху. Ухвалою суду від 12.05.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження та постановлено розглядати справу з викликом (повідомленням) учасників справи. Представник відповідача ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» не скористався своїм право на надання відзиву на позовну заяву. Ухвалою занесеною до протоколу судового засідання залишено без розгляду та повернути заяву про збільшення розміру позовних вимог. У судовому засіданні, яке відбулося 18.08.2021 року, представник позивача [PERSON] підтримав позов, просив його задовольнити. Представник відповідача Вербицький Я.В. заперечив проти задоволення позову з підстав невірного розранку. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, з 06.09.1993 по 18.01.2021 [PERSON] працював в ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад. Відповідно до наказу №14-к від 18 січня 2021 р. позивача було звільнено з 18.01.2021 p. за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. У день звільнення позивача, відповідачем розрахунку з ним проведено не було. Відповідно до довідки про стан заборгованості від 15.07.2021 № 420/910, станом на 29.03.2021, заборгованість із виплати заробітної плати перед позивачем становить 128325,57 грн. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Положеннямист.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За приписами ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За приписами ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений з 18.01.2021, однак у день звільнення працівника відповідачем не проведений розрахунок з ним. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі №6-144цс14, яка в порядку, визначеному ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. У пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 за №13«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 за №100, що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Пунктом 8 Розділу ІV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. За період з моменту звільнення по 16.04.2021 нараховується 67 робочих дні. Враховуючи те, що посадовий оклад позивача за два повні останні місяці складає 77319,99 грн., то середньоденна заробітна плата становить 1798,14 грн. (77319,99 грн. ? 43 робочих дні). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 120475,38 грн. (1798,14 грн. середньоденної заробітної плати ?67 робочих днів). Відомостей про те, за яких поважних причин з позивачем не було проведено відповідний розрахунок при звільненні, стороною відповідача надано не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реальних перешкод для проведення остаточного розрахунку при звільненні у відповідача не було. Отже, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 128325,57 грн. та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, станом 16.04.2021, у розмірі 120475,38 грн. грн., підлягають до задоволення. В іншій частині вимог щодо стягнення середнього заробітку слід відмовити, оскільки, позивачем було здійснено невірний розрахунок середнього заробітку. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial