Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON], що діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, посилаючись на те, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серія ХР 25-67-41413, виданого Кулиничівською селищною радою Харківської області 24.06.1996 року №1062, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,149 га, для забудови житлового будинку по [ADDRESS]. [PERSON] 02.07.1996 року уклав Договір на будівництво житлового будинку на праві приватної власності з виконкомом Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області згідно рішення Кулиничівської селищної ради від 12.03.1996р. №327 та затверджено типовий проект плану забудови №СД-019.91-АС. 24.03.2014 року стало відомо, що 21.08.2012 року невстановленою особою було здійснено відчуження вказаної земельної ділянки на користь [PERSON] шляхом укладання договору купівлі-продажу удостовіреного 21.08.2012 року ПН ХРНО Клопотовим С.Д. Вважає, що оспорювана угода вчинена під впливом обману, тому за нормою статті 230 ЦК України, такий правочин визнається судом недійсним. За нормою ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актом цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З урахуванням викладеного просить визнати недійсним укладений договір купівлі - продажу від 21.08.2012 року. Представники позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі і дали пояснення про обставини викладені вище, а також представник [PERSON] пояснила, що після надання земельної ділянки по [ADDRESS], власником був побудований фундамент, потім [PERSON] змінив місце проживання та виїхав до Росії де мешкає протягом 18 років. Земельна ділянка використовувалася під огород родичами власника. В 2014 р. вирішили зайнятися будівництвом, але їм стало відомо, що є договір купівлі - продаж від 2012 року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що 21.08.2012 року [PERSON] уклала з гр. [PERSON] договір купівлі - продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою по [ADDRESS], який посвідчений ПН ХРНО Клопотовим С.Д.. Вказаний правочин був укладений без порушення законодавства, на підставі правовстановлюючих документів, які не скасовані, а крім цього, позивач не довів підстави для визнання договору купівлі - продажу недійсним. При таких обставинах суд вважає, що в задоволенні позову треба відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день і час слухання справи сповіщалася належним чином за вказаною адресою. Представник залученого в якості відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на безпідставність позовних вимог. [PERSON] 02.12.2014 р. уклав договір купівлі - продажу земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] і власником земельної ділянки на момент продажу була [PERSON], яка мала усі правовстановлюючі документі для оформлення угоди. Вважає, що позивач не довів свої вимоги, а саме, що угода вчинена під впливом омани і тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог у зв'язку з недоведеністю. Третя особа ПН ХРНО Клопотов С.Д. в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи сповіщався за вказаною адресою, заперечень не надав, не явка третьої особи не перешкоджає слуханню справи по суті. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач відповідно ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна. Судовим розглядом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серія ХР 25-67-41413, який виданий Кулиничівською селищною радою Харківської області 24 червня 1996 року №1062, [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,149 га, що розташована за адресою по [ADDRESS] м. Харкова. Мета надання земельної ділянки будівництво житлового будинку. На підставі вказаного Державного акту на право приватної власності на землю, 02 липня 1996 року [PERSON] уклав Договір на будівництво житлового будинку на праві приватної власності з виконкомом Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області згідно рішення Кулиничівської селищної ради від 12.03.1996р. №327 та затверджено типовий проект плану забудови №СД-019.91-АС, але фактично будівництвом не займався і це підтверджується довідкою КП «Харківське МіськБТІ» від 31.07 2014 року, № 1801224 і як встановлено в судовому засіданні фактично після отримання земельної ділянки змінив місце проживання. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2013 року земельна ділянка за адресою [ADDRESS] [PERSON] придбала цю ділянку на підставі договору купівлі - продажу, засвідченого 21.08.2012 року Приватним нотаріусом ХРНО Харківської області Клопотовим С.Д.. Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, що і було зроблено в даному випадку. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Як встановлено в судовому засіданні на момент укладення договору купівлі - продажу, земельна ділянка за адресою по [ADDRESS], належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 09.06.11р. гр., який був виданий на підстав рішення Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області від 11.04.2000р. № 171. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.01.2015 року земельна ділянка за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору - купівлі продажу від 02.12.2014 р. виданий ПН ХМНО Шефель Д.С.. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені законодавцем у статті 230 ЦК України, на яку посилався позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог. За приписами вказаної коментованої норми цивільного права у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотні значення (частина перша статті 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоди вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснено в п. п. 1, 7, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що при укладення договору купівлі - продажу від 21.08.2012 року, одна із сторін ввела другу сторону в оману не надав, а також позивач не визначив в чому є обман. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити у зв'язку з недоведеністю.

Outcome: dismissed