Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач в лютому 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання та три відсотка річних. В обґрунтування позову покликається на те, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року з відповідач [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 180762,15 грн. боргу за договором позики. Для виконання рішення суду було відкрито виконавче провадження, але [PERSON] рішення суду умисно виконувати відмовляється. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 140452,18 грн. з яких: індекс інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 124183,59 грн. та 3% річних за 2013-2015 роки в розмірі 16268,59 грн. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 123030,18 грн., з яких: індекс інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання 108779,58 грн.; 3% річних 14250,60 грн. Вирішено питання про судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2018 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.05.2016 року по цивільній справі № 127/1788/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання, скасовано і призначено справу до розгляду за правилами, передбаченими ЦПК України, із змінами та доповненнями станом на 15 грудня 2017 року. Позивач [PERSON] надав суду заяву, просив слухати справу без його участі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в задоволенні позову просили відмовити, надавши суду відзив на позовну заяву. Відзив мотивований тим, що відсутні належні докази існування заборгованості, на яку [PERSON] нараховано інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання зобовязання. Неприпустимість подвійного нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання зобовязань на суми інфляційних втрат і 3 % річних за минулі періоди. Вважають позовні вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. В судові засідання, призначені на 12 квітня 2018 року, 7 та 21 травня 2018 року не зявились, в звязку з чим суд розглянув справу у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року у справі № 22-3464/11 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 180762,15 грн. з яких 158340 грн. заборгованість за договорами в перерахунку на національну валюту України, 3421,65 грн. інфляційні втрати, 19000,80 грн. 3% річних за час прострочення розрахунку, а також судові витрати в розмірі 120,00 грн. Згідно довідки Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області № 15876/07-35 від 21.04.2016 року станом на 21.04.2016 року борг боржником не погашений. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобовязання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14). Судом установлено, що в грошових зобовязаннях визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у звязку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України. Крім того, наявність судового рішення про стягнення заборгованості за договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. З урахуванням наведеного, внаслідок невиконання відповідачем судового рішення у справі № 2-3464/11, у нього наявний обовязок компенсувати позивачу інфляційні втрати та 3% річних за період користування чужими коштами. Позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за 2013, 2014, 2015 роки, та три проценти річних за 2013-2015 роки. В основу розрахунку покладає суму боргу в розмірі 180762,15 грн., оскільки вважає, що на даний час така заборгованість перед ним існує у відповідача. Покликається на те, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року у справі № 22-3464/11 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 180762,15 грн. з яких 158340 грн. заборгованість за договорами в перерахунку на національну валюту України, 3421,65 грн. інфляційні втрати, 19000,80 грн. 3% річних за час прострочення розрахунку, а також судові витрати в розмірі 120,00 грн. За таких обставин, станом на даний час, розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 140452,18 гривень. Однак суд вважає, що розрахунок вимог, представлений позивачем, є помилковим з огляду на те, що вказані суми включають в себе, окрім суми боргу за договором позики, також витрати від інфляції та 3% річних в сумі, які вже стягувалися з відповідача судовим рішенням, а не із суми основного боргу, яка залишилася несплаченою станом на дату подання позову а саме суми в розмірі 158340,00 грн. Тому три відсотка річних буде складати 158340,00 грн. * 3% = 4750,20 грн. * 3 роки = 14250,60 грн. З приводу стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні (Постанова Верховного Суду України від 27.01.2016 року, правова позиція у справі за № 6-771цс15). Як вбачається з рішення апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року: «судом встановлено, що згідно з власноручними розписками від 7 липня, 5 жовтня, 14 листопада та 24 грудня 2007 року [PERSON] позичив у [PERSON], відповідно, 2000 дол. США, 14000 дол. США, 2000 євро та 8500 грн.». Суд вважає, що прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Отже, стягнення індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання можливе лише за договором позики від 24.12.2007 року, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 8500,00 грн. Інфляційні втрати за 2013 рік: 42,17 грн., 2014 рік: 2113,91 грн., 2015 рік: 3681,60 грн. Інфляційні втрати нараховано за допомогою програмного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН. Відповідні розрахунки містяться у матеріалах справи. Що стосується посилання відповідача, що судом при винесенні заочного рішення не враховано, що жодної позики останній у [PERSON] не отримував, а тому відсутній його обовязок щодо відшкодування інфляційних втрат та 3% суд зазначає. Як зазначалось вище рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року у справі № 22-3464/11 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 180762,15 грн. з яких 158340 грн. заборгованість за договорами в перерахунку на національну валюту України, 3421,65 грн. інфляційні втрати, 19000,80 грн. 3% річних за час прострочення розрахунку, а також судові витрати в розмірі 120,00 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2013 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року залишено без змін. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає до часткового задоволення. Враховуючи те, що позивач був звільнений від сплати судового збору згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в сумі 200,88 грн. на користь держави.

Outcome: partial