Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивував тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 26.11.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив, свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбаченим Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.05.2018 року має заборгованість у загальному розмірі - 114 686,10 грн., яка складається з наступного: 7 337,92 грн. заборгованість за кредитом; 103 653,60 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 694,58 грн. заборгованість за пенею та комісією. В позовних вимогах позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.11.2013 року у розмірі 114 686,10 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762,00 грн. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2018 року, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволені у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 26.11.2013 року в загальному розмірі 114 686, 10 грн. 10 коп. та сплачений судовий збір в сумі 1 762,00 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2020 року, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2018 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2021 року, підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 04.03.2021 року. У судове засідання представник позивача не з`явився, разом з позовною заявою надав суду клопотання, в якому зазначив, що позов підтримує повністю, просить розглянути справу у його відсутність. Відповідач та представник у судове засідання не з`явились. 04.03.2021 року представник відповідача адвокат Кузьмінов Д.В. надав до суду пистмове клопотання про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача. Просить у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовити на підставі поданих заперечень. Враховуючи заяви представників сторін, розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши позицію представника позивача, відповідача та його представника, перевіривши доводи заяви про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року, у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 26.11.2013 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали правочин у формі підписаної анкети-заяви № б/н. У анкеті-заяві від 26.11.2013 року зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Дана заява містить підпис [PERSON] , однак не містить відмітки про розмір та випадки застосування штрафів і пені, збільшення строку позовної давності. У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку без номера, не зазначені процентна ставка, сума кредитного ліміту, номер картки, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Згідно з наданим банком розрахунком, станом на 31.05.2018 року [PERSON] заборгував банку 114 686,10 грн., що складається з наступного: -7 337,92 грн. заборгованість за кредитом; - 103 653,60 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3 694,58 грн. заборгованість за пенею та комісією. Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача і судові витрати по справі. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Позивач з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості, відсотків, пені та комісії, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на «Умови та правилами надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, позивач додає Умови і Правила надання банківських послуг без визначення строку дії документа, а також роздруковані із сайту АТ КБ «Приватбанк» Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256. Додані документи не містять дати та підпису [PERSON] , їх неможливо ідентифікувати на предмет невід`ємності від анкети-заяви. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 року, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) дійшла висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.07.2019 року, справа №175/4576/14-ц. Так, Верховний Суд розглядаючи справу, у якій Позивач - АТ КБ «Приватбанк», обґрунтовуючи позов про стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.09.2006 року, посилався на умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. В результаті розгляду справи Верховний Суд зробив висновок: «Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою, які містяться в матеріалах справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.11.2013 року шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, пені або комісії. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15). Позиція Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та у постанові від 17.07.2019 року у справі № 175/4576/14-ц, стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Зібрані по справі докази доводять, що 26.11.2013 року сторони уклали правочин у формі підписаної анкети-заяви про надання [PERSON] банківської послуги шляхом видачі банківської платіжної карти, з кредитним лімітом в сумі 2 800,00 грн. Позивач не надав суду належних доказів того, що між ним та відповідачем, крім існуючої підписаної анкети -заяви від 26.11.2013 року з кредитним лімітом в сумі 2 800,00 грн., укладався інший договір та з іншими умовами надання кредиту, а також доказів того, що відповідач був ознайомлений із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами банку», а також із Умовами і правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, і визнав умови цих документів обов`язковими до себе у тій редакції, у якій вони були подані до суду. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а тому Умови та правила надання банківських послуг, Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.11.2013 року шляхом підписання заяви про надання банківських послуг. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, наданий АТ КБ «ПриватБанк» до суду витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» також не відповідає вимогам ст.ст. 77-80 ЦПК України, оскільки не містить ані підпису відповідача, ані доказів того, що саме картка «Універсальна» була видана відповідачу на підставі Анкети-заяви. Також, слід зазначити, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено практикою суду і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. З аналізу виписки по рахунку [PERSON] за період з 26.11.2013 року по 31.05.2018 року можна зробити наступні висновки, що [PERSON] надано кредитну картку із встановленням кредитного ліміту в розмірі 2 800,00 грн. Найбільш активно [PERSON] користувалася зазначеною карткою у період з кінця листопада 2013 року по початок листопада 2014 року, в останнє видано готівку по цій кредитці 03.11.2014 року. У період з кінця квітня 2014 року по кінець травня 2018 року банк самостійно проводить операції по картці у вигляді нарахування та списання (відсотків за користування кредитним лімітом, відсотків за прострочений кредит; відсотків за овердрафт та за прострочений овердрафт, штрафу за прострочку по кредиту, комісії). Вказана картка не перевипускалася, оскільки доказів протилежного позивачем не надано. Банк продовжував здійснювати нарахування та стягнення відсотків, пені та комісії за користування кредитним лімітом, в період до травня 2018 року. Надані позивачем на підтвердження факту укладання кредитного договору та наявності не виконаних кредитних зобов`язань: копія анкети-заяви, розрахунки заборгованості, копія паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір, виписка по рахунку, не спростовують висновки суду що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 103 653,60 грн. та заборгованості за пенею та комісією в сумі 3 694,58 грн. не підлягають задоволенню за безпідставністю. Разом з тим, кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем № б/н від 26.11.2013 року без номеру не містить положень про збільшення позовної давності, а тому на правовідносини у цьому спорі поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості, суд зазначає наступне. Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України, з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Надані позивачем розрахунки не містять ні номеру карткового рахунку із видом платіжної картки, ні інших реквізитів, з яких можна зробити висновок про належність заборгованості саме відповідачу та з яких саме підстав виникла ця заборгованість. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» 16.07.1999 року № 996-XIV. Згідно п. 62 Постанови Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, надані позивачем розрахунки заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача, які не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» 16.07.1999 року № 996-XIV, не є первинними документами, не можуть підтверджувати наявність заборгованості відповідача перед позивачем та відповідно не є допустимими доказами в розумінні ст. 79 ЦПК України. До того ж, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не містить даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість. Крім того, розрахунок не містить прізвище, ім'я та по батькові відповідальної особи, підписом якої посвідчений даний розрахунок, таким чином неможливо ідентифікувати відповідальних осіб. Як слідує з виписки по картковому рахунку [PERSON] , востаннє за даною карткою відповідачем проведено дію 06.04.2015 року. Усі операції, починаючи з 30.04.2015 року банк здійснює самостійно, без відому позичальника. Зокрема: здійснює автоматичне погашення простроченої заборгованості, боргів по кредитному договору, відсотків за користування кредитним лімітом, штрафів, шляхом переказів коштів з картки на картку, автоматичне списання коштів, які надійшли на картковий рахунок [PERSON] . Відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених Позивачем вимог та наслідків його спливу у вигляді відмови у позові. За ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору), зазначено, що у позасудовому порядку або до судового провадження кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Ця правова норма спрямована на те, щоб встановити судовий контроль над вирішенням таких вимог кредитора з метою захисту прав споживача як більш слабкої сторони договору споживчого кредиту. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа № 6-14 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а стосовно повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Наданим позивачем розрахунком та випискою по рахунку не доведено факт переривання строку позовної давності, а тому можна стверджувати про пред`явлення позову після спливу строку позовної давності. Надані до позову Умови, містять п. 1.1.7.31, відповідно до яких вбачається, що строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, що Умови, на які позивач посилається, є складовою частиною кредитного договору, укладеного із відповідачем. Також, що стосується автоматичного списання позивачем заборгованості відповідача, то не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду в справі 6-2891цс16 від 08.11.2017 року. У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. За таких підстав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 7 337,92 грн. не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем без відшкодування. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed