Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивач в березні 2021 року звернувся до Бориславського міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2009 року, мають двох спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між подружжям не склалось, останніх два роки кожен з подружжя живе окремим життям, фактично шлюбні відносини та ведення спільного господарства між позивачем та відповідачкою припинені, а відтак позивач змушений звертатись до суду з вказаним позовом. Збереження шлюбу суперечить його інтересам. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 16 березня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 20 квітня 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: копії довідки про реєстрацію місця проживання позивача; копії письмових пояснень [PERSON] ; оригіналу ордеру про надання позивачу [PERSON] правової допомоги. У відзиві на позов, який подано 23 квітня 2021 року, відповідач зазначила, що проти задоволення позову не заперечує, однак спростувала обставини, на які посилається позивач в позовній заяві, а саме з приводу того, що подружжя не проживає разом останніх два роки, зазначила що вони дійсно проживали окремо, відповідачка - в м. Трускавці, позивач - у м. Києві, але вона вважала їх сім`єю, оскільки позивач аргументував їх окреме проживання ремонтом у власній квартирі в м. Києві, та вважала, що їхнє окреме проживання є тимчасовим явищем. Заперечила також аргумент позивача щодо відсутності спору про спільне майно між сторонами у справі, оскільки вона в грудні 2020 року подала позов до суду про визнання окремих положень шлюбного договору недійсним, справа слухається в Оболонському районному суді м. Києва. Зазначила також, що син [PERSON] до початку пандемії COVID-19 проживав з нею, періодично їздив до позивача в м. Київ. У березні 2020 року син перебував у м. Києві і після введення карантину та заборони роботи міжміського пасажирського транспорту залишився в позивача, отже син проживає в м. Києві разом з позивачем з березня 2020 року, а не два роки, як вказано позивачем у позовній заяві. Додатково зазначила, що в разі розірвання шлюбу заперечує проти того, щоб син залишався проживати з батьком в м. Києві. Просила позов задовольнити та врахувати викладені у відзиві обставини. У відповіді на відзив, яку подано 25 травня 2021 року, представник позивача зазначила, що з 2015 року сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, остаточно припинили подружні відносини. Позивач станом на сьогодні вже фактично 6 років не мешкає в м. Трускавці, час від часу приїжджає до дітей. Сусіди [PERSON] (адреса кв. [ADDRESS] ) та [PERSON] (адреса кв. [ADDRESS] ) можуть і в судовому засіданні підтвердити як свідки, що фактично [PERSON] не проживав у вказаному будинку з 2015 року, а також охарактеризувати взаємовідносини сторін. У сукупності з тією обставиною, що позивач не тільки виїхав з м. Трускавця, але й змінив адресу своєї реєстрації, засвідчує те, що він вже не мав наміру постійно продовжувати мешкати в Трускавці і фактично переїхав до м. Києва. Довідка, видана керуючим ОСББ будинку [ADDRESS] також засвідчує, що за період з моменту вступу керуючого на свою посаду позивач не проживав у будинку по [ADDRESS] , а це з січня 2019 року. Таким чином, факти та обставини, а також докази, що долучені до матеріалів справи, підтверджують, що з 2015 року позивач не проживав постійно однією сім`єю з [PERSON] . При цьому пояснювати таке не проживання з 2015 року ремонтом у квартирі, яка була придбана у 2019 році, є відвертим перекручуванням фактів з боку відповідача. Адже такі пояснення та твердження відповідача не пояснюють, чому з 2015 року позивач мешкав у квартирі, що належить його матері. Адже кілька років поспіль, до моменту придбання власної квартири, позивач проживав у квартирі матері, куди приїздили і діти до батька. Таке приховування відповідачем факту того, що вони з позивачем вже однією родиною не проживають більше 4 років, насправді, є лише спробою отримати економічний зиск з огляду на безпідставні вимоги щодо майна та майнових прав, які не належать до складу спільного майна подружжя. Адже, як вбачається, відповідач наразі використовує факт формального існування шлюбу як спосіб отримати майно, права на які відповідач насправді не має. З приводу поділу спільного майна подружжя представник позивача зазначила, що дійсно, [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним шлюбного контракту, укладеного між сторонами. Наразі саме з відзиву відповідача вбачається, що вона оскаржує шлюбний договір з тієї обставини, що «окремі положення шлюбного договору поставили її у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно з законодавством». Тобто, у позові не стоїть питання щодо спільної участі у придбанні майна, а використана саме формальна причина того, що відповідачка хоче отримати насправді те, на що права не має. І саме це наразі спонукає відповідача стверджувати, що позивач, поки мешкав окремо, робив ремонт у квартирі у Києві, і тільки вона розглядала це як тимчасове відокремлення. Представник позивача просила врахувати обставини та факти, викладені позивачем у своїх процесуальних документах, а саме, що з 2015 року сторони не мешкають разом і тривалий час не ведуть спільне господарство, з 2017 року позивач взагалі більше року не бачився з відповідачем, після чого взагалі майже весь час знаходився у Києві, де мав власний побут, без участі відповідача. Просила врахувати ці обставини при ухваленні судового рішення. 25 травня представником позивача [PERSON] адвокатом Додух О.О. подано клопотання про виклик у судове засідання для надання показів наступних свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У своїх запереченнях від 22 червня 2021 року представник відповідача [PERSON] адвокат Ференц О.І. зазначає, що докази, якими спростовуються твердження представника позивача про припинення шлюбних відносин з 2015 року, є по-перше, твердження представника позивача щодо фактичного припинення шлюбних відносин з 2015 року спростовується самою ж позовною заявою. У своїй заяві позивач вказує: «...протягом останніх двох років наші з відповідачем відносини погіршилися, з цього часу в нас нема взаєморозуміння та виникли різні погляди на сімейні цінності, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між нами шлюбних відносин. Останніх два роки я з відповідачем разом не проживаємо...». Отже, сам позивач зазначав про те, що не проживає із відповідачкою лише протягом останніх двох років, а не з 2015 року, як тепер стверджують представники позивача. Разом із письмовими запереченнями представник відповідачки надала докази, які підтверджують, що сторони зберігали шлюбні відносини щонайменше до січня 2020 року включно, а саме електронні докази фотографії, що збережені на телефоні відповідачки, а також розміщені в соціальних мережах, роздруківки яких долучені до матеріалів справи. Крім того, подружжя спільно піклувалося про побут своєї сім`ї та планували після завершення ремонту оселитися в квартирі у м. Києві. Щодо розірвання шлюбу не заперечила. 22 червня 2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Ференц О.І. до суду подано заяву про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та заяву про огляд електронних доказів, а саме: спільних фотографій, збережених на телефоні відповідачки та/або розміщених в соціальних мережах, повідомлень із переписки між позивачем та відповідачкою, у тому числі надісланих позивачем фотографій. 23 червня 2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Ференц О.І. подано клопотання про долучення доказів, а саме CD диск, паперова версія доказів спільних сімейних фото та скрін шоти переписки у viber. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні змісту такого та відповіді на відзив. В якості свідка допитаний позивач по справі [PERSON] пояснив суду, що тривалий час проживав в США, після повернення в 2009 році одружився з відповідачкою, в 2010 році народився старший син [PERSON] , в 2013 році народилась донька [PERSON] . Певний період часу вони з відповідачкою проживали в Києві, приблизно в 2012 році вони з відповідачкою переїхала до м. Трускавець. У 2015 році він переїхав жити до м. Києва, часто приїздив до м. Трускавець до дітей, спільно з відповідачкою возили дітей на море. Стверджує, що з 2015 року з відповідачкою спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружні стосунки. Приїздить до м. Трускавця виключно до дітей. Додатково зазначив, що їхній син [PERSON] проживає з ним в м. Києві з 2020 року. В якості свідка допитана відповідачка по справі [PERSON] , яка пояснила суду, що у 2009 році вийшла заміж за позивача. До 2019 року проживала з чоловіком по [ADDRESS] . Чоловік періодично відлучався по роботі до м.Києва. З 2015 року чоловік зареєстрував своє місце проживання у м.Києві. У 2019 році позивач переїхав до Києва. Проте спільно проживали однією сім`єю до 11 січня 2020 року. До 2020 року неодноразово їздили сім`єю на відпочинок. Позивач постійно надавав кошти на утримання сім`ї. Саме позивач заборонив працювати відповідачці. Не заперечує щодо розірвання шлюбу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що з 2007 року знайомий з позивачем, підтвердив факт одруження позивача та відповідачки в 2009 році, він є хрещеним [PERSON] , сина позивача та відповідачки. В кінці 2014 року позивач змінив своє життя, зі слів позивача він в 2015 році сказав йому, що переїздить до м. Києва. З позивачем бачився в останній раз в м. Києві, з відповідачкою востаннє бачився в 2012 році. З 2015 року позивач періодично приїздить до м. Трускавець, приблизно 3 -4 рази на місяць. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що займав посаду керуючого ОСББ «Затишне». Свідок підтвердив, що позивач з вересня 2015 року не проживав за адресою [ADDRESS] . Свідок ствердив, що позивач періодично два-три рази на рік здійснював ремонтні роботи за вказаною адресою, проте особистих чоловічих речей в даній квартирі не помічав, що вказує на те, позивач не проживає за вказаною адресою, що підтверджується довідкою від 25.01.2021, виданою позивачу, які були долучені до матеріалів справи, про те, що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2015 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з відповідачкою товаришує понад 10 років. Зі слів останньої свідкові відомо, що з січня 2020 року сторони не проживають разом. Причиною розпаду сім`ї є безпідставне твердження позивача про подружню зраду відповідачки. Свідок неодноразово бачила позивача в період часу з 2015 року по 2020 рік у м.Трускавці; бачила як позивач керував автомобілем. Свідок стверджує, що сторони спільно разом із сім`єю свідка відмічали різдвяні свята у 2020 році. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що зі слів відповідачки їй відомо, що сім`я останньої перебуває в процесі розлучення з січня 2020 року. Свідкові не відомо про причини розірвання шлюбу. Свідок часто бачиться із відповідачкою. Зазвичай бувала вдома у відповідачки. Під час відвідин останньої позивача [PERSON] вдома не бачила. Свідкові відомо, що останній часто на тривалий період відлучався по справах у м.Київ. Суд, заслухавши показання сторін, пояснення їхніх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23 липня 2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 336; прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини - [PERSON] ; місце реєстрації: відділ реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області; державний орган, що видав свідоцтво: відділ реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 23 липня 2009 року серії [NUMBER] (а.с.7). Сторони є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження від 13 липня 2010 року серії [NUMBER] та від 29 жовтня 2013 року серії [NUMBER] (а.с.4,5). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з п. 10, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також суд враховує і те, що згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (заяви №№ 29381/09 та 32684/09) Суд наголосив на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя. Крім того, у пункті 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року Суд наголосив на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим, Суд повторно наголосив, що відповідно до статті 8 Конвенції також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» Європейський суд з прав людини чітко не визначає, бо воно охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (рішення у справі «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява № 44647/98). Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 133 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналіз викладених вище норм крізь призму положень Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судової практики Європейського суду з прав людини вказує, що шлюб носить добровільний характер, примушування жінки та чоловіка до шлюбу є неприпустимим, а рішення про розірвання шлюбу ухвалюється, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Суд, беручи до уваги те, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, відповідачка визнала позов, дійшов висновку, що позов [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню повністю. Також суд враховує те, що відповідач [PERSON] виявила бажання не змінювати прізвище [PERSON] . З приводу припинення подружніх відносин та відсутності ведення спільного господарства сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач під час розгляду справи ствердив, що фактичні подружні стосунки між ним та відповідачем, ведення спільного господарства припинено з 2015 року, а відповідач у відзиві вказала, що їх відносини, як дружини і чоловіка фактично припинилися у січня 2020 року, однак відповідачем не надано до суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів в підтвердження вказаних обставин. Із матеріалів справи, зокрема із довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої адміністратором ЦНАП за №11225154 від 12.12.2019 р., вбачається, що позивач [PERSON] виїхав з м. Трускавця, змінив адресу своєї реєстрації, зокрема зареєстрований з 24 вересня 2015 року по теперішній час за адресою [ADDRESS] , не мав наміру постійно продовжувати мешкати з відповідачем [PERSON] у м.Трускавці та переїхав проживати до м. Києва. Зазначені обставини підтверджені показами у судовому засіданні свідка [PERSON] про те, що позивач не проживав з січня 2019 року за адресою [ADDRESS] . Зазначені обставини частково підтвердила у відзиві сама відповідач [PERSON] , зазначивши, що подружжя не проживає разом останніх два роки, вказала на те, що вони дійсно проживали окремо, відповідачка - у м. Трускавці, позивач - у м. Києві, але вона вважала їх сім`єю, оскільки позивач аргументував їх окреме проживання ремонтом у власній квартирі в м. Києві, та вважала, що їхнє окреме проживання є тимчасовим явищем. Надаючи правову оцінку іншим показам свідків, допитаних у судовому засіданні, суд зазначає наступне. Свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили про припинення подружніх відносин [PERSON] та [PERSON] з січня 2020 року, водночас зазначені свідки є подругами відповідача [PERSON] та свої покази з приводу подружнього життя надавали саме зі слів відповідача [PERSON] , тобто першоджерелом їх показів була саме відповідач, а не самостійне сприйняття вказаними свідками об`єктивних обставин. Крім цього, покази даних свідків щодо наявності подружніх відносин сторін до січня 2020 року обґрунтовувались виключно на участі сторін у різноманітних вечірках, що, в розумінні суду, не відповідає конструкції життя однією сім`єю та подружніх відносин. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , оскільки останній є товаришем позивача та свої покази з приводу подружнього життя аналогічно надавав саме зі слів позивача, тобто першоджерелом його показів був саме позивач, а не самостійне сприйняття вказаним свідком об`єктивних обставин. Суд також критично ставиться до письмових пояснень [PERSON] від 19.04.2021 року, засвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, оскільки такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено та не є допустимими доказами в розумінні\~ЦПК України\~та не підлягають оцінці судом. Зокрема, у ст. ст. 9093 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи. Відповідно до чч.2, 3 ст.67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи. Така правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду в складі суддів Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 р. у справі №200/17947/16-ц.\~ Щодо представлених стороною відповідача роздруківок електронних доказів, на яких спільно зображені сторони, як докази про те, що фактично шлюбні відносини були припинені у січні 2020 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані суду на підтвердження заявлених заперечень відповідачем [PERSON] скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з Viber, Instagram із зображенням спільного відпочинку, спільної присутності на святкуванні свят, пересилання позивачем на рахунок відповідача коштів, самі по собі не можуть свідчити про наявність подружніх відносин сторін за період 2015-2020 років. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач не має наміру, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах\~Сімейного кодексу України, тому позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, при цьому дата припинення фактично подружніх стосунків та ведення спільного господарства істотним чином не впливають на прийняття рішення у справі. Згідно положень\~ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачу [PERSON] залишити прізвище, яке вона отримала після реєстрації шлюбу, який розірвано « [PERSON] ». Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 908,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved