Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить стягнути із відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 01 вересня 2017 року в розмірі 951344 грн. 20 коп. та судові витрати по справі. Посилається на те, що 01 вересня 2017 року за усною угодою передала відповідачу 1181344 грн. 20 коп. При фактичному отриманні коштів відповідачем було підписано Акт повірки розрахунків, що за формою відповідає розписці. Відповідач частково борг повернув, а саме в розмірі 230000 грн. Однак, починаючи із січня 2018 року ухиляється від спілкування, борг не повертає. Тому звернулася до суду та просить стягнути неповернуті кошти в розмірі 951344 грн. 20 коп. 03 липня 2020 року було відкрито провадження по даній справі та надано строк відповідачу для подачі відзиву на позов. У встановлений судом строк відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, відзиву на позов не направив. В судовому засіданні представник позивача адвокат Пазурчик В.Д. позов підтримала, просила задовольнити. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Також зазначила, що Акт звірки розрахунків містить всі необхідні дані для підтвердження передачі відповідачу в борг коштів, їх розмір, строки повернення, містить підписи позичальника та позикодавця. Будь-яких інших документів на підтвердження позики не складалося. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань не направив. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи та вирішити її на підставі наявних доказів. Судом встановлено наступне. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала до суду оригінал Акту звірки розрахунків станом на 01 вересня 2017 року ( а.с. 53). З даного Акту вбачається, що станом на 01.09.2017 [PERSON] винен [PERSON] певну суму коштів, терміни розрахунків вказано до 01.10.2017 та 31.12.2017 відповідними частинами, зазначено, що даний документ є підставою для проведення розрахунків. Акт підписано [PERSON] та [PERSON] . Крім того, позивачем надано копії квитанцій Ощадбанку про наявність на її рахунках станом на 2008 -2009 роки певних коштів у гривнях та доларах США (а.с.46-49), копію довідки КБ «ПРИВАТБАНК» про наявність на її рахунках станом на 15.05.2014 певних коштів у гривнях та доларах США (а.с.52), копії звітів суб`єкта малого підприємництва фізичної особи-платника єдиного податку (а.с.50-51). Будь-яких інших доказів не надано, клопотань з цього приводу не заявлено. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У постанові від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Постановою від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц Верховний суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. В даній справі позивачем надано лише Акт звірки розрахунків, в якому не зазначено про передачу позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] будь-яких коштів У постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 Верховний Суд вказав, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. Аналогічна правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 916/1727/17, в якій зазначено, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як вже було зазначено, в даній справі позивачем надано лише акт звірки розрахунків, відповідно до якого [PERSON] станом на 01 вересня 2017 року винен [PERSON] певну суму коштів. Будь-яких первинних документів, які б підтверджували підстави та обставини виникнення боргу [PERSON] перед [PERSON] суду не надано. Представник позивача адвокат Пазурчик В.Д. наполягала на існуванні між сторонами саме боргових зобов`язань на підставі договору позики, обставин та підстав існування інших договірних чи трудових відносин між сторонами в даній справі не зазначала. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не доведено існування між нею та відповідачем [PERSON] правовідносин за договором позики, тому в задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з недоведеністю. При цьому, відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача суд не розцінює як визнання позовних вимог, оскільки подання заперечень на позов є правом, а не обов`язком відповідача і не звільняє позивача від доведення певних обставин, як то передбачено ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України. Недоплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на користь держави з врахуванням ціни позову на вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 11, 202, 207, 509, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed