Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач вернувся до суду з даним позовом, і просить стягнути з відповідача кошти на розкорчовування і очищення від дерев зайнятого паю в розмірі 115200,00 грн., не отриману вигоду від самовільного зайняття земельної ділянки за 2016 рік у сумі 10847,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що він відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 27 травня 2014 року державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області (реєстровий № 1-901), являється власником земельної ділянки площею 2,2421 га, розташованої на території Мирненської сільської ради Біляївського району Одеської області (кадастровий номер 5121084100:01:001:0424). 10 серпня 2014 року закінчилася дія договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, укладеного між відповідачем та колишнім власником земельної ділянки, спадкоємцем якого є позивач. У звязку із неповерненням земельної ділянки позивачу, останній вважає, що спірна ділянка самовільно зайнята відповідачем, внаслідок чого йому завдано матеріальної та моральної шкоди. Позивач та його представник в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню за наступних підстав: Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечен6ь, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Як встановлено в судовому засіданні відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 27 травня 2014 року державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області (реєстровий № 1-901), позивачу належить земельна ділянка площею 2,2421 га, розташована на території Мирненської сільської ради Біляївського району Одеської області (кадастровий номер 5121084100:01:001:0424). 20 березня 2004 року між відповідачем та попереднім власником спірної земельної ділянки було укладено договір оренди земельної ділянки, який був зареєстрований в Біляївському відділі земельних ресурсів 10 серпня 2004 року за № 499. Відповідно до п. 2.1. договору термін оренди становить десять років, які відраховуються з моменту набуття чинності договором, тобто з моменту державної реєстрації договору в Біляївському районному відділі земельних ресурсів. Відповідно до положень ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку (у тому числі і в порядку спадкування) не є підставою для розірвання або припинення дії договору оренди. У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою, а орендодавець не заявив про свою відмову від продовження оренди, договір вважається укладеним на той же строк та на тих же умовах (ст. 33 Закону). Крім того відповідно до положень ст. 31 Закону України «Про оренду землі» особа, яка набула право власності на земельну ділянку має протягом місяця з моменту державної реєстрації свого права повідомити орендаря в порядку, визначеному ст. 148-1 Земельного кодексу України. В ході судового засідання позивачем не надано суду доказів повідомлення відповідача про зміну власника та намір самостійно обробляти спірну земельну ділянку, у звязку з чим безпідставними є доводи позивача про самовільне зайняття земельної ділянки. Крім того, заявляючи вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача, позивач не порушує питання про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою або заборони вчинення дій, які порушують його право власності, які, на думку суду, є первісними по відношенню до вимог про стягнення завданих матеріальних збитків. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне: Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок її порушених прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» суди, вирішуючи спори про відшкодування моральної шкоди, в обовязковому порядку мають зясовувати наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення спору. Позивач у судовому засіданні не довів, що відповідачем йому заподіяна моральна шкода, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Outcome: dismissed