Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2018 року звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Новотаромської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, про продовження строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON]. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд продовжити їй строк у три місяці з дня набрання рішенням чинності для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Представник Новотаромської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви голова сільської ради просив слухати справу за відсутності представника ради та ухвалити судове рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна у судове засідання не з'явилася, надала суду належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON]. Суд, вислухавши у судовому засіданні думку позивача, дослідивши матеріали справи та матеріали спадкової справи після смерті [PERSON], оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що 15 листопада 1996 року позивач уклала шлюб з [PERSON], та змінила своє дівоче прізвище «[PERSON]» на після шлюбне прізвище «[PERSON]». Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] виданим Миколаївською райрадою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №13 від 17 березня 1971 року. [INFO] у віці 74 роки [PERSON] помер, про що в Книзі реєстрації смертей 17 листопада 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 52, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим Виконавчим комітетом Орджонікідзевської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Місце смерті: Україна, Дніпропетровська область с. Миколаївка. Місце реєстрації: Виконавчий комітет Орджонікідзевської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Державний орган, що видав свідоцтво: Виконавчий комітет Орджонікідзевської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. [INFO] у віці 76 років [PERSON] померла, про що 11 січня 2017 року складений відповідний актовий запис за №03, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим Виконавчим комітетом Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Місце смерті: Україна, Дніпропетровська область с. Благовіщенка. Місце реєстрації: Виконавчий комітет Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Державний орган, що видав свідоцтво: Виконавчий комітет Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Як пояснила позивач у судовому засіданні, вона мала добрі стосунки з батьками, піклувалася про них до самої смерті, допомагала матеріально, постійно відвідувала, допомагала поратися по господарству, підтримувала морально, купувала продукти харчування, одяг, взуття та всі необхідні ліки. Відповідно до заповіту від 23 жовтня 2006 року, який завірений секретарем виконкому Орджонікідзевської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] на випадок своєї смерті зробив наступне заповідальне розпорядження: усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право - заповідав [PERSON]. За наявними у Виконкомі Новотаромської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області цей заповіт на день смерті заповідача не змінено і не скасовано. Спадщина після смерті [PERSON] складається з земельної ділянки (пай) площею 5,680 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер - [NUMBER], призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Орджонікідзевської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яка належала [PERSON] згідно Державного акту [NUMBER] виданого на підставі розпорядження Голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №717-р від 30 вересня 2004 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010412002173. Як пояснила позивач у судовому засіданні, ніхто не претендує на будь-яку частку спадщини, спадкоємці, які б мали обов'язкову частку в спадщині відсутні. Інші спадкоємці відсутні, що також підтверджується наданими Новотаромською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області довідками. Оскільки земельна ділянка є спадковим майном, яке залишилося після смерті [INFO] батька [PERSON], та з огляду на наявний заповіт від 23 жовтня 2006 року, завіреним секретарем виконкому Орджонікідзевської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON], вона вважає, що має законне право бути єдиною спадкоємицею усього майна батька, як наслідок, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Позивач пояснила, що після смерті батька вона звернулася до юриста, який пояснив, що оскільки заповіт складено на її ім'я, вона є повноправним власником спадкового майна, та не повідомив про необхідність подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивач у судовому засіданні акцентувала увагу, на те, що вона юридично не обізнана та не знала чинного законодавства України, до того ж я тяжко переносила втрату батька, бо він для неї був дуже близькою людиною. Після смерті батька, її мати дуже захворіла (проблеми з опорно-руховими діями бо мати мала дуже велику вагу (більше 120 кг), а тому у неї фізично не вистачало часу для вирішення питання щодо оформлення спадщини. В грудні 2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Юрченко Л.Л. з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину, внаслідок чого 02 грудня 2017 року була відкрита спадкова справа №113/2017. Однак нотаріусом було відмовлено з видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідно до п. З ст. 1268, п. 1 ст. 1270, ст. 1272 ЦК України та відповідно до п. 4.9, 4.11, 4.14 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), позивачем не було подано заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця [PERSON], про що приватним нотаріусом було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 грудня 2017 року. Позивач у судовому засіданні акцентувала увагу суду на те, що вона фактично вступила в користування та розпорядження майном свого батька [PERSON], оскільки ще за часи свого життя [PERSON] уклав договір оренди з Сільськогосподарським товариством «Агростар», та отримував орендну плату за користування Товариством земельною ділянкою. Всі роки після смерті [PERSON] вона отримувала грошові кошти від Товариства за користування ними земельною ділянкою. В кінці 2017 року Товариство збільшило суму грошової виплати за користування земельною ділянкою всім орендодавцям, та запропонувало їй укласти Договір оренди земельної ділянки, для того щоб вона також мала можливість отримувати збільшену орендну плату за користування земельною ділянкою. Але, вона не змогла укласти Договір оренди земельної ділянки, тому що не має документів на своє ім'я про право власності на спадкову земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є,перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб і спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (згідно з ч.1 ст.1233 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (ч.1-4 ст. 1247 ЦК України). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, надають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч.3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права спадщину. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»). Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини(ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Згідно з ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визнати йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Враховуючи викладене вище, позивачем не додано доказів на підтвердження того факту, що на протязі майже 10 років після смерті батька [PERSON] існували причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї як спадкоємця на подання заяви про прийняття спадщини за заповітом. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача [PERSON]. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed