Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Філіпович-Силка Т. Ю. звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимоги позову обґрунтовано тим, що [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] . З 2006 року за вказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , яка є колишньою невісткою позивача. В серпні 2019 року відповідач добровільно залишила зареєстроване місце проживання, житлом не цікавиться, не бере участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги. Таким чином, відповідач за місцем реєстрації не проживає більш як два роки поспіль. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав власника. З огляду на наведене позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 22 вересня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Станом на 22 листопада 2021 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. 22 листопада 2021 року від представника позивача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить його задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, відзиву на позов не подала та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2014 року та копією договору дарування від 23 лютого 1988 року (а.с. 11-12, 13-15). З копії будинкової книги А№0153035 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] встановлено, що з 2006 року за вищевказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] . Актом виконавчого комітету Луцької міської ради №43-6/33 від 24 травня 2021 року підтверджується, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає з серпня 2019 року (а.с. 21). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого жилого приміщення. Судом установлено, що відповідач зареєстрована в будинку позивача, за власним бажанням, добровільно залишила помешкання понад рік тому, тобто визначила собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні. Наведене свідчить, що відповідач не проживає у спірному житлі без поважних причин більше одного року. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved