Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] Товариство «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що відповідно до укладеного договору № 2993 від 23.06.2007 року [PERSON] зобовязався повернути кредитні кошти у розмірі 38000,00грн. та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 18% річних строком на 120 місяців із кінцевим терміном повернення 24.06.2017 року. Банком всі зобов»язання за кредитним договором були виконані належним чином. Внаслідок порушення умов договору станом на 28.12.2016 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 3677,31грн., з яких: 3217,75грн.- тіло кредиту, 167,21грн. заборгованість за нарахованими відсотками, інфляційне збільшення заборгованості-250,61грн., три проценти річних від суми заборгованості- 41,74грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 3677,31грн. та понесений судовий збір в розмірі 1600 грн. В судове засідання представник позивача не з»явився, просив справу слухати без участі представника (а.с.48). Відповідач в судове засідання не з»явився повторно, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд на підставі ст. 224 ЦПК України виносить заочне рішення по справі, оскільки проти цього не заперечує позивач, а належним чином повідомлений відповідач про день і час слухання справи не повідомив причини своєї неявки в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язанна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 2993 від 23.06.2007 року позивач надав відповідачу кредит в сумі 38000,00грн., а позичальник зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 18% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором, із кінцевим терміном повернення 24.06.2017 року. (а.с.3-5). Станом на 28.12.2016 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 3677,31грн., з яких: 3217,75грн.- тіло кредиту, 167,21грн. заборгованість за нарахованими відсотками, інфляційне збільшення заборгованості-250,61грн., три проценти річних від суми заборгованості- 41,74грн. ( а.с. 10). У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг,- позичальник зобов»язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання за перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 536 ЦК України передбачено, що користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошових зобов»язань, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань від 17.12.2013 року №14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобовязання за укладеним договором та в добровільному порядку не сплачує заборгованість, суд вважає, що з нього на користь позивача підлягає стягненню неповернута сума кредиту у розмірі на загальну суму 3677,31грн. Таким чином зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову АТ «Ощадбанк». На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені банком судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved