Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 07.08.2019 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право житло від 18 лютого 2008 року. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29.09.1999. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2008 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з тим, що відповідач фактично не проживає, але зареєстрований у приватній власності позивача на нього нараховуються платежі за комунальні послуги. Наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, тягне для позивача та членів її сім`ї додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, тощо, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судові засідання не з`явилась, 07.10.2019 від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти та їм правовідносини. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29.09.1999, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2008 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.02.2008 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, свідоцтво видане Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації. Судом установлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає вже рік, добровільно виїхав з квартири, що підтверджується актом складеними комісією від 02.08.2019 та підписаний начальником ЖЕД-316 Шестериковим Н. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 768,40грн.

Outcome: approved