Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказала, що їй на підставі договору купівлі-продажу № 631 від 31.03.2014 року на праві власності належить квартира [ADDRESS] . В квартирі зареєстровані: вона, її чоловік [PERSON] , та син [PERSON] , [INFO] . Відповідач не проживає у квартирі понад один рік без поважних причин. Він не проживає у квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі немає. Перешкод в користуванні жилим приміщенням вона відповідачу не чинила. Відповідач більше року тому залишив її як дружину, а у 2020 році шлюб було розірвано згідно з рішенням суду від 08.05.2020, яке набрало законної сили 07.08.2020. До того ж, відповідач не сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини. На теперішній час, наскільки їй відомо, відповідач проживає в Російській Федерації і кордон з Україною не перетинав. Факт реєстрації відповідача у належній їй квартирі порушує її право на вільне користування і розпорядження майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. Також пояснила, що вона знаходилася з відповідачем в шлюбі з серпня 2011 року до серпня 2020 року. З кінця 2014 року вони з відповідачем вже разом не мешкали, з цього часу відповідач не мешкає і в квартирі за адресою: [ADDRESS] . На початку 2015 року відповідач ще інколи відвідував її у вказаній квартирі, а потім зовсім зник, точне його місцезнаходження їй не відоме. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення позивачки, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 2011 року до серпня 2020 року, що встановлено на підставі пояснень позивачки, позовної заяви та інших матеріалів справи. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським Є.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 631, [PERSON] купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.6, 7). Згідно довідки Відділу ведення Реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 09.11.2020 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 22.04.2014 власник [PERSON] , [INFO] , з 06.05.2014 її чоловік [PERSON] , [INFO] , з 05.11.2020 син [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно акту № 10 від 29.12.2020, складеного Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Магнолія», [PERSON] , 1983 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2014 року і по теперішній час фактично не проживає за вказаною адресою (а.с. 18). Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що вони проживають по сусідству з позивачкою в одному багатоквартирному будинку. Позивачка мешкає в квартирі [ADDRESS] з 2014 року. Разом з позивачкою раніше, коли вони тільки заселилися у вказану квартиру, мешкав її чоловік, але потім він кудись зник і останні приблизно 5 років вони його не бачили за вказаною адресою. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі ст.60 СК України є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача, оскільки квартира була придбана 31.03.2014 сторонами у період шлюбу. Судом встановлено, що відповідач не проживає в зазначеній квартирі з 2014 року по теперішній час. Але відповідач є співвласником вказаної квартири, тому суд вважає, що підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням згідно ст.405 ЦК України відсутні. Також суд вважає, що в даному випадку згідно ст.ст. 317, 321 ЦК України власника не можливо позбавити однієї із складових права власності - права користування. Тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed