Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] предявила до суду позов до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 19 листопада 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області; актовий запис № 1983. В обґрунтування цих вимог вказує, що від шлюбу у них є неповнолітній син [PERSON] . Між ними практичного припинились шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство, а тому збереження шлюбу суперечить її інтересам, що має істотне значення. Позивач у судовому засідання підтримала вказані вимоги із зазначених мотивів та просила їх задовольнити. Відповідач заявлені позовні вимоги визнав у повному обсязі . Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, вважає за необхідне зазначити наступне: відповідно до частини 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 19 листопада 2009 року між сторонам було зареєстровано шлюб, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 19 листопада 2009 року складено відповідний актовий запис № 1983. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії 1-ИД № 061780, виданим 19 листопада 2009 року цим же державним органом. 21 лютого 2010 року у сторін народився син [PERSON]. Про вказане свідчить копія свідоцтва про народження: серії 1-ИД № 115125, виданого 05 березня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області (актовий запис № 515 від 05 березня 2010 року). Згідно зі статтею 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в пункті 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносити сторін припинились, вони втратили почуття взаєморозуміння і взаємоповаги один до одного, не ведуть спільного господарства. Примирення і збереження сім'ї не можливе, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved