Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] просить суд: - визнати недійсним з моменту укладання Договір майнового (фінансового) лізингу №902127 від 28 вересня 2015 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інтернешнл+»(м. Київ проспект Перемоги,49/2) та [PERSON]; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інтернешнл+» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 82680грн. Позивач мотивує свої позивні вимоги тим, що 28.09.2015 року між ним та «Авто Інтернешнл+» (далі відповідач) було укладено договір майнового (фінансового) лізингу предметом якого був автомобіль Fiat Doblo combi 1.6 d MT. Перед підписанням договору за реквізитами, надані представником відповідача, ним було сплачено 41340 грн. на рахунок відповідача з призначенням платежу: «сплата вартості фінансування згідно договору №902127». Через деякий час йому стало відомо, що «Авто Інтернешнл+» не мало права здійснювати фінансову діяльність так як не було в наявності ліцензії на здійснення фінансового лізингу. Також відповідач вважає, що договір необхідно визнати недійсним також з підстав та як відповідачем шляхом нечесної підприємницької практики, через ненадання та надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни фактично ввели його в оману. Представник відповідача без поважних причин двічі не з»явився в судові засідання. Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що 28 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інтернешнл+»(лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладений Договір №902127 майнового(фінансового) лізингу (а.с.5-19). Відповідно до п.2.1 вказаного договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначений у п. 3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувач на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. (ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг») Згідно п.3.1 договору фінансового лізингу, предметом лізингу є автомобіль Fiat Doblo combi 1.6 d MT. Додатком №4 до договору майнового лізингу визначено специфікацію предмета лізингу, та зазначено в його якості: марка автомобіль Fiat Doblo combi 1.6 d MT кількість 1, ціна 206700 грн. (а.с.19). Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону №2664-III). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону №2664-III) Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №2664-III) Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. Частиною 1, 2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п.3 ч.1 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт. Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Авто Інтернешнл+» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. В судовому засіданні було встановлено, що станом на 28.09.2015 року інформація про ТОВ «Авто Інтернешнл+» до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не виносилась. Товариству «Авто Інтернешнл+» статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. Отже, станом на 28.09.2015року, дату укладання між ТОВ «Авто Інтернешнл+» та [PERSON] договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робило неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Євролізинг Холдінг». Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. (ч. 1 ст. 227 ЦК України) Згідно приписів ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, в даному випадку має місце умисне замовчування представником ТОВ «Авто Інтернешнл+» [PERSON] відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим остання ввела позивача [PERSON] в оману щодо прав ТОВ «Авто Інтернешнл+» на укладання договору фінансового лізингу. Крім того, як зазначалось у рішенні вище, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу автомобіль є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.2 ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що ТОВ «Авто Інтернешнл+» було застосовано обман під час укладання майнового (фінансового) лізингу з [PERSON], то відповідач має відшкодувати останньому збитки у подвійному розмірі. З чека Приват Банку 28.09.2015 року [PERSON] було сплачено на рахунок ТОВ «Авто Інтернешнл+» 41340 грн. в якості витрат «сплата вартості фінансування згідно договору №902127». Таким чином, розмір збитків, завданих позивачу становить 41340грн., що у подвійному розміру становить 82680 грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. У зв'язку з тим, що позивача при подачі даного позову звільнено від сплати судового збору, то останній підлягає стягненню з відповідача на користь держави(ч.1 ст.88 ЦПК України),отже, розмір судового збору в даному випадку має становити 826.80 грн. який необхідно стягнути з ТОВ«Авто Інтернешнл+». На підставі викладеного та

Outcome: approved