Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Шурубора В.І. звернувся з позовом до Радинської сільської ради Поліського району Київської області, СТОВ «Світанок» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок. В своїх позовних вимогах позивач просить: Визнати дійсним типовий договір продажу жилого будинку присадибного типу з надвірними спорудами, який укладений 30 серпня 1992 року між колгоспом «Світанок» с.Радинка Поліського району Київської області та [PERSON] ; Визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м, житловою площею 45,8 кв.м., яка складається з 3 (трьох) житлових кімнат, а саме: 1 (перша) кімната площею 14,6 кв.м., 2 (друга) кімната - 12,3 кв.м., 3 (третя) кімната - 18,9 кв.м., кухня - 8,9 кв.м., вбирання - 1,9 кв.м., ванної кімнати - 2,9 кв.м., коридор - 8,6 кв.м., комора 3,4 кв.м., лоджія - 3,4 кв.м. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 серпня 1992 року між позивачем та колгоспом «Світанок» с.Радинка Поліського району було укладено типовий договір продажу жилого будинку з надвірними будівлями. За умовами даного договору колгосп «Світанок», в особі голови колгоспу [PERSON] продав та працівник даного колгоспу - [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] вартістю 24 285 (двадцять чотири тисячі двісті вісімдесят п`ять) карбованців. Договір так і не був посвідчений нотаріально: у колгоспі пояснили, що вже нічого не потрібно, а будинок вже його (позивача). Умови укладено договору були повністю виконані, оскільки об`єкт нерухомості був переданий відповідно до договору і, з часу його укладення, він вільно та безперешкодно користується цим будинком та господарськими спорудами. На сьогодні позивач має намір продати зазначений будинок з господарськими спорудами. Нотаріус усно відмовив у посвідченні договору купівлі-продажу, роз`яснивши, що дана квартира в Державному реєстрі речових прав за ним не зареєстрована та запропонував звернутися де державного реєстратора Поліського району для внесення даної квартири до вказаного реєстру. В березні 2018 році було виголений новий технічний паспорт на вказану квартиру, зібрані необхідні документи та подані на розгляд державного реєстратору. Однак держреєстратор відмовила у реєстрації права власності на вказану квартиру, оскільки є розбіжність у площі квартири між договором та новим технічним паспортом, відсутній номер інвентарної справи, підпис начальника БТІ та печатка БТІ, а також він нотаріально не посвідчений та, як вважає держрежстратор, відсутній підпис самого позивача [PERSON] . Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо сторони домовились відносно всіх важливих умов договору, відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд вправі визнати таку угоду дійсною. Ця ж норма закріплена у ст. 220 ч.2 ЦК України. На даний час колгосп вже не існує, тому немає можливості укласти нотаріально посвідчений договір. Відповідно до довідки Радинської сільської ради цей будинок рахується власністю позивача. Позивач вважає, що порушені його права, тому для захисту своїх прав він змушений звертатися до суду. Ухвалою суду від 12.12.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до підготовчого судового засідання. В підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Позивач в своїх позовних вимогах просить суд проводити підготовче судове засідання без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують та просять суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача - Радинської сільської ради - звернулися до суду з клопотанням про визнання позову повністю та розгляд справи без участі представника відповідача. Представник відповідача - СТОВ «Світанок» - направили до суду заяву, у якій зазначили, що позовні вимоги визнають, просять справу розглядати без участі представника товариства. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідачі позов визнали. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 30.08.1992 року між колгоспом «Світанок (с.Радинка Поліського району Київської області) в особі голови колгоспу Яременка Миколи Івановича, який діяв на підставі Статуту з однієї сторони та [PERSON] , який проживав у с. Радинка та працював у колгоспі «Світанок», як працівником, був укладений типовий договір купівлі-продажу будинку присадибного типу з надвірними спорудами в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, відведеної згідно рішення правління колгоспу (протокол № 7 від 25.07.1992 року). Балансова вартість -24285 крб. Як вбачається з відмітки на договорі повну вартість будинку сплачено (касовий ордер № 1301). З довідки Радинської сільської ради Поліського району Київської області вбачається, що згідно записів в погосподарській книзі № 02 Радинської сільської ради на 2016-2020 роки за особовим рахунком № [NUMBER] зареєстрована квартира [ADDRESS] за громадянином [PERSON] . З Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який виготовлено станом на 11.12.1992 року, він та господарські будівлі збудовані у 1989 році. З відповіді КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 529 від 09.04.2019 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. Згідно рішення Радинської сільської ради Поліського району Київської області за № 109-10-УІІ від 03.06.2016 року вулицю [INFO] перейменовано на [INFO] . Згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за № 47313499 від 12.06.2019 року, державний реєстратор відмовила позивачу у реєстрації права власності на вказану квартиру, оскільки є розбіжність у площі квартири між договором та новим технічним паспортом, відсутній номер інвентарної справи, підпис начальника БТІ та печатка БТІ, а також він нотаріально не посвідчений та, як вважає держрежстратор, відсутній підпис самого позивача [PERSON] . СТОВ «Світанок», який є правонаступником колгоспу «Світанок» на даний час перебуває у стадії припинення. Директор - [PERSON] . Щодо вимог про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Договір купівлі-продажу укладений в 1992 році, тобто на момент його укладення керувалися ЦК УРСР 1963 р. У зв`язку із цим між покупцем і продавцем виникли цивільні майнові правовідносини, що регулювалися правилами розд. І гл.3 «Угоди» та розд. IІ гл.20 «Купівля-продаж» ЦК УРСР. У ст.328 ЦК УРСР 1963 р. визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо іншого прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до чч.1-3 ст.203 ЦК УРСР 1963 р. зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст.224 ЦК УРСР 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а останній зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 р. договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору (ст.47). Відповідно до ст.47 ЦК УРСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими в ч.2 ст.48 цього кодексу. Крім того, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від її нотаріального оформлення, суд управі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому разі наступного нотаріального оформлення угоди не вимагається. Хоч ЦК УРСР узагалі не передбачав поділу правочинів на нікчемні та оспорювані за характером їх недійсності, однак, як зазначено вище, статтею 47 ЦК УРСР, яка була чинною на момент укладення між позивачем та колгоспом «Світанок» договору купівлі-продажу, передбачала право сторони за повністю або частково виконаним договором, визнати угоду дійсною у судовому порядку. Така ж норма закріплена у ч.2 ст. 220 ЦК України. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 Листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В даному випадку повне виконання договору обома сторонами відбулося ще у 1992 році, і з того часу позивач безперервно, безперешкодно володіє та користується набутим майном. А тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог про визнання договору, укладеного 30.08.1992 року, дійсним, і, відповідно, про визнання права власності позивача на це майно, з метою забезпечення захисту прав власності. Суд враховує, що судові витрати по справі, як зазначив позивач у позовній заяві, він згоден нести сам. На підставі наведеного,

Outcome: approved