Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтований тим, що згідно укладеного між позивачем і відповідачем договору б/н від 17 січня 2014 року відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 500 гривень, а саме платіжну картку у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідач свої зобовязання по поверненню кредиту та відсотків не виконала, внаслідок чого станом на 06 вересня 2018 року утворилась заборгованість в сумі 29178,66 грн., яка складається із: 238,40 грн. заборгованість за кредитом; 23075,04 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3999,57 грн.- заборгованість за пенею, а також штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) і 1365, 65 грн. - штраф (процентна складова). На теперішній час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ ПРИВАТБАНК . У звязку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в загальній сумі 29178,66 грн., а також покласти на відповідача судові витрати, а саме суму судового збору 1762,00 грн. Ухвалою судді від 23 жовтня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження і справа призначена до розгляду по суті на 20.11.2018 року з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 20.11.2018 року судовий розгляд відкладено на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України та призначено справу на 11.12.2018 року 11.12.2018 року ухвалою судді відкладено розгляд справи на 22 грудня 2018 року, визнано обов'язковою явку в судове засідання представника позивача акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК для надання пояснень щодо обставин справи. Зобовязано АТ КБПРИВАТБАНК викласти обставини щодо строку кредитної картки відповідача та надати докази на підтвердження цих обставин. 22 грудня 2018 року суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 16.01.2019 року, оскільки представник позивача, явка якого була визнана обовязковою до суду не зявився, про причину неявки суд не повідомив, ухвалу суду позивачем не було виконано. 03.01.2019 року та 29.01.2019 року до суду надійшли листи на виконання ухвали суду з поясненнями щодо строку кредитної картки та довідкою про дані карткового рахунку відповідача. 16 січня 2019 року у звязку з хворобою судді судове засідання не відбулося та розгляд справи відкладено на 11.02.2019 року Ухвалою судді від 11.02.2019 року на підставі п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України розгляд справи відкладено на 05 березня 2019 року, оскільки представник відповідача вперше не прибув в судове засідання з поважної причини, про що подав письмове клопотання з підтвердженням поважності неявки. Представник позивача в судове засідання 05.03.2019 року не зявився, але в матеріалах справи міститься заява, в якій представник банку [PERSON] просить розглядати справу за відсутності представника позивача, на позовних вимогах наполягає. Таке ж клопотання наведене в позовній заяві. 04.03.2019 року від представника позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності № 6746-К-О, надійшла заява, у якій він просить призначити справу на іншу дату, оскільки 05.03.2019 року представник буде перебувати у відпустці. Стаття 275 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Окрім представника [PERSON], в матеріалах зазначеної справи наявні заяви від представників позивача АТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON], яка діє на підставі довіреності № 8332-К-Н-О, [PERSON], яка діє як представник позивача згідно довіреності № 3415-К-Н-О, від імені якої неодноразово на виконання ухвал суду надходили докази по зазначеній справі. Отже, враховуючи викладені обставини та положення ст..ст. 277, 279 ЦПК України, суд не задовольняє клопотання представника позивача [PERSON] про оголошення перерви у справі та призначення справи на іншу дату, оскільки доказів перебування ним у відпустці не надано, згідно матеріалів справи повноважними є також інші представники банку, які на період відпустки [PERSON] могли прийняти участь у судовому засіданні. Враховуючи наведені обставини, дотримуючись розумних строків розгляду справи, суддя прийшов до висновку про розгляд справи за відсутністю представника банку за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні зазначив про те, що відповідач визнає суму заборгованості за тілом кредиту, але до заборгованості за процентами та пенею просить застосувати строки позовної давності, що встановлені законом, так як про збільшення позовної давності відповідач в установленому законом порядку не була повідомлена. Вона Умови та Правила надання банківського кредиту не підписувала. Окрім того, проценти за кредитом слід стягнути тільки в межах строку дії картки, відповідно до закону та правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові [PERSON] від 28.03.2018 року у провадженні № 14-10 цс 18. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.12 ЦПК України). Під час розгляду справи судом встановлено, що 17.01.2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір, шляхом ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг і підписанням відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно з яким відповідач отримав у позивача кредитну картку, відповідно до тарифів якої позивач надав відповідачу кредит в сумі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, обумовивши пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг, право банку на зміну (збільшення або зменшення) кредитного ліміту в будь-який момент. Відповідно до п. 2.1.1.1 Умов і правил надання банківських послуг, банк видає клієнту картку на підставі заяви, належно заповненої і підписаної клієнтом. Згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт, відповідач мав погашати кредит щомісячно до 25 числа кожного місяця в сумі 7 % від розміру заборгованості, але не менше 50 грн. Згідно довідки банку, [PERSON] на підставі укладеного договору 17.01.2014р. отримала у позивача кредитну картку № 5168755374464648, з терміном дії до 10/17. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідачем зобовязання по сплаті кредиту не виконувались належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, останній платіж відповідачем здійснено 28.05.2015 року. Починаючи з червня 2014 року у відповідача почала виникати безперервна прострочена заборгованість за кредитом, у звязку з чим банком нарахована позичальнику сума заборгованості станом на 06.09.2018 року в сумі 238,40 грн. заборгованість за кредитом; 23075,04 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 06.09.2018р. В силу ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 525-527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону або договору, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Наслідки порушення договору позики, які відповідно до ст.1054 ЦК України, застосовуються до відносин за кредитним договором, передбачені ст.1050 ЦК України, згідно якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. При цьому, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України) Виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (ч.1 ст.546 ЦК). Доказів належного виконання зобовязань по сплаті кредиту відповідачем надано не було. Доводи представника відповідача щодо спливу строків позовної давності до частини вимог про стягнення процентів за користування кредитом в період до 19.09.2015 року в розмірі 353,62 грн. і про стягнення пені в період до 19.09.2017 року а також відсутність підстав для стягнення процентів, нарахованих після збігу строку кредитування (31.10.2017 року), суд вважає обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст..257 ЦК України), а спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), згідно ч.2 ст.258 ЦК України. Частиною 1 статті 259 ЦК визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, а договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до пункту 2.1.1.2.11 Умов та правил карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти включно. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки. Наведений висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у постановах від 07.02.2018 року № 751/5977/17, від 30.05.2018 року № 181/467/17. Сума заборгованості по тілу кредиту 238,40 грн., яка визнана представником відповідача в судовому засіданні, підлягає стягненню з відповідача, так як строк позовної давності щодо суми кредиту не можна вважати таким, що сплив, оскільки він розпочав перебіг з 01.11.2017 року (після закінчення строку дії кредитної картки), а з позовом до суду банк звернувся 19.09.2018 року (за даними поштового штемпеля на конверті про відправку з м.Дніпра), тобто у межах трирічного строку з дня закінчення дії картки. Стосовно суми нарахованих відсотків встановлені наступні обставини. Враховуючи, що відсотки за користування кредитним лімітом нараховуються і сплачуються щомісячно, то банк мав право звернутись з позовом про стягнення прострочених відсотків у межах трьох років з дня вчинення порушення по кожному факту несплати. Будь-яких пояснень з приводу того, чому банк не скористався своїм правом на стягнення заборгованості по відсоткам у межах строку позовної давності, суду не надано. Зазначений в Умовах і Правилах надання банківських послуг строк позовної давності в 50 років суд не приймає до уваги, так як представником відповідача в судовому засіданні наголошено на тому, що відповідач при укладенні кредитного договору не була повідомлена в установленому законом порядку про збільшення строку позовної давності, такі умови позичальником не підписувались і окрема угода з цього приводу не укладалась, що суперечить наведеним нормам закону. Відповідно, позивачем не доведено надання позичальником добровільної і свідомої згоди на збільшення строку позовної давності, відповідно до вимог ч.1 ст.259 ЦК України. Тому, суд вбачає підстави для застосування позовної давності до тієї суми відсотків, які нараховані і прострочені за період до 19.09.2015 року в розмірі 353,62 грн. Згідно з приписами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048 ЦК України). Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, вирішуючи цю справу, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. З огляду на вказане відсотки нараховані з 20.09.2015 року по 31.07.2017 року (за останні три роки, що передували зверненню до суду та в межах дії кредитного договору, який дорівнює строку дії картки) в розмірі 9153,89 грн. (9507,51 грн. 353,62 грн.) підлягають стягненню. Щодо вимог про стягнення пені суд, відповідно до наведених норм закону та усної заяви в судовому засіданні представника відповідача про застосування строків позовної давності в один рік, стягує пеню, нараховану позивачем в межах строку давності - в період із 20.09.2017 по день звернення до суду, що згідно розрахунку становить 1200,00 гривень (від всього нарахованої суми пені 3999,57 грн. віднято суму пені нарахованої в період до 20.09.2017 року 2799,57грн.). Позивачем нарахований штраф в розмірі 500 грн. та 1365,65 грн (5% від суми заборгованості з тіла кредиту, не сплачених процентів та пені). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. У звязку зі стягненням на користь позивача суми пені, то стягнення суми штрафів, які нараховані також за прострочення виконання грошового зобовязання, суперечить ст.61 Конституції України, а тому в цій частині вимог слід відмовити. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості в розмірі 10592,29 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 238,40 грн., 9153,89 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1200,00 грн. пені. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог суму судового збору, що становить 639 грн. 63 коп. (10592,29 грн.. х 1762 грн. : 29178,66грн.).

Outcome: partial