Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач, в інтересах якого на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗП № 001175 від 29.09.2016, ордеру на надання правової допомоги серія ЗП № 76272 від 05.01.2019, діє адвокат Юров Володимир Петрович, звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до в/ч № [NUMBER] МО України, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просить визнати незаконним наказ т.в.о. командира в/ч [NUMBER] Міністерства оборони України [PERSON] (по стройовій частині) смт. Черкаське № 183 від 29.12.2017 року, в частині звільнення сторожа сторожової охорони [PERSON] в зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя, згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України, поновити [PERSON] на роботі в в/ч [NUMBER] МО України на посаді сторожа сторожової охорони та стягнути з в/ч [NUMBER] МО України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2018 по час ухвалення рішення по справі з урахуванням визначеного середнього заробітку в розмірі 221,73 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 05 вересня 2011 року він був прийнятий на роботу до військової частини [NUMBER] на посаду сторожа команди сторожової охорони. В послідуючому в/ч [NUMBER] було ліквідовано, в зв`язку з чим його було прийнято на роботу до військової частини [NUMBER] на посаду сторожа сторожової охорони. Свої посадові обов`язки він здійснював на посаді сторожа сторожової охорони в/ч [NUMBER] , по охороні військового містечка в [ADDRESS] . Наприкінці жовтня 2017 року йому було вручено директиву МО України та генерального штабу МО України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату. На початку січня 2018 року йому було повідомлено, що його з 31.12.2017 року звільнено з посади охоронника та переведено до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя (далі КЕВ), відповідно до наказу тво. командира [PERSON] в/ч [NUMBER] (по стройовій частині) [ADDRESS] від 29.12.2017 року, згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України. Дане звільнення відбувалося без його згоди та безпосередньо КЕВ. Крім того, згоду відповідачу на своє переведення він не надавав, а його тільки було повідомлено про можливе скорочення штату працівників згідно директиви МО, що в свою чергу даний лист носить інформаційний характер, а не розпорядчий. Крім того, ні 29.12.2017, а ні 31.12.2017 року йому не вручався наказ про звільнення в зв`язку з переведенням. Трудова книжка всупереч КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №\~58, (далі Інструкція), в день звільнення або на наступний робочий день йому вручена не була. Тільки, 02 січня 2018 року, коли він прийшов на роботу, Відповідачем його було повідомлено, що його було звільнено з посади охоронника у зв`язку з переведенням до КЕВ. Трудову книжку та наказ про звільнення йому було направлено поштою рекомендованою кореспонденцією тільки 23.01.2018 року, які він отримав 26.01.2018 року, що суперечить ст.ст. 46, 47 КЗпП. На початку січня він звертався особисто до керівництва КЕВ з проханням надати роз`яснення щодо його звільнення та переведення до їхнього відділу, однак жодних коментарів з цього приводу йому не надавалося, окрім як рекомендацій щодо звернень за роз`ясненнями до Відповідача. Таким чином вважає, що дії Відповідача щодо звільнення його з посади охоронника є незаконними, оскільки вони порушують як вимоги чинного законодавства України, так і безпосередньо його права, і тому на його думку вони підлягають відновленню виключно в судовому порядку, оскільки позасудовий порядок вирішення даного спору неможливий, про що свідчать дії Відповідача. Окрім того, фактично відповідач незаконно звільнивши його з роботи позбавив його коштів на існування, і даному випадку чинним законодавством одночасно з поновленням на роботі передбачено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року № 21-395а13. Згідно наданої військовою частиною [NUMBER] МО України довідки № 1/831 від 27.09.2018 року про заробітну плату за 2017 рік, його заробітна плата за останні два місяці (листопад 2018 року 4648,13 грн., грудень 2018 року 4886,28 грн.) становить 9534,41 грн.: 43 робочі дні = 221,73 грн. (середньоденний заробіток). Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 01 січня 2018 року по день ухвалення рішення по справі, що становить станом на день подачі позову 270 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, з урахуванням робочого графіку підприємства: сутки через троє, що в свою чергу згідно відпрацьованих годин складає повноцінний робочий тиждень, становить 59867,10\~грн. (221,73 грн. х 270) станом на 11.01.2019 року, тому він змушений звернутися до суду з вказаними позовними вимогами. В подальшому представник позивача надав уточнений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 4 042,52 грн. (з/п позивача за жовтень 2017 року) + 4 648,13 грн. (з/п позивача за листопад 2017 року) = 8 690, 65 грн. : 44 робочі дні = 197,51 грн. х 330 робочих днів (станом на 0.04.2019 року) = 65179, 62 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві з урахуванням уточнень. Представник відповідача - військової частини [NUMBER] - надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. Не зважаючи на те, що начальник квартирно-експлуатаційного відділення м.Запоріжжя стверджує, що жодних документів щодо звільнення працівників військового містечка № [NUMBER] військової частини [NUMBER] в порядку переведення до КЕВ м. Запоріжжя не надходило та вихідних листів до військової частини [NUMBER] щодо працевлаштування даних працівників не надсилалося, в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що 31.08.2017 року ТОВ начальника КЕВ м. Запоріжжя Бутенко Н.І. звернувся до командувача військ оперативного командування « [INFO] » Збройних Сил України з повідомленням про можливість прийняття військового містечка №6 Мелітопольського гарнізону (с. Ніовобогданівка) під охорону КЕВ м.Запоріжжя за умови передачі необхідної кількості посад працівників Збройних Сил України для охорони зазначеного військового містечка від військової частини [NUMBER] до КЕВ м. Запоріжжя на підставі відповідної організаційної директиви. 09.11.2017 року у відповідності до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.10.2017 року № Д- 322/1/13 дек в термін до 31.12.2017 було передбачено передачу ліміту чисельності Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (працівників сторожової охорони військової частини [NUMBER] , які здійснюють охорону військового містечка в с. Новобогданівка) в кількості 23 одиниці до КЕВ (м. Запоріжжя). Начальнику штаба - першому заступнику командувача військ оперативного командування «Схід» надійшла термінова телеграма від ТВО начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України з вимогою, забезпечити у військовій частині [NUMBER] своєчасне звільнення працівників (звільнення у зв`язку з переведенням до військової частини [NUMBER] та до КЕВ (м. Запоріжжя)). Начальник КЕВ м. Запоріжжя не повідомили Командувача військ оперативного командування «Схід» про неможливість прийняття працівників сторожової охорони в кількості 23 одиниці. Листом від 31.08.2017 року за вихідним № 2535 підтвердили можливість прийняття кількості 23 посад працівників ЗСУ. Згідно штатного розпису в/ч [NUMBER] на 2018 рік затвердженим командуванням сухопутних військ з погодженням фінансово економічного управління командування сухопутних військ ЗСУ не передбачена (відсутність) кількість посад для здійснення охорони військового містечка № 6 Новобогданівка. 25.10.2017 відповідно до ст. 49-2 КЗпП 23-ри працівника сторожової охорони в/ч [NUMBER] під особистий підпис були ознайомлені з можливим скороченням штату, серед яких був позивач по справі. Стосовно трудової книжки, представником в/ч [NUMBER] , 29.12.2017 року під розпис було вручено трудова книжка № [NUMBER] з витягом з наказу № 183 від 29.12.2017 року. Згідно довідки про доходи № 1/831 від 27.09.2018 року за 2017 рік, заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці (листопад 2017 року 4648,13 грн., грудень 2017 року 4886.28=4086,13 грн. (заробітна плата) + 800,00 грн. (премія за рік), яка 800:12х2 місяці (листопада, грудень)=133,33 грн. Всього за листопад 4648,13 грн., грудень 4086,28+133,33 = 4219,61 грн. Всього 8867,74:43 робочі дні=206,23 грн. (середньоденний заробіток). 206,23х215 (кількість робочих днів)=44339,45 грн. станом на 13.11.2018 року. За рік 250 робочих днів 21 день (за грудень) 14 днів (за листопад), тобто всього відпрацював би 215 днів. Таким, чином сума середнього заробітку, що підлягала б виплаті за час вимушеного прогулу з урахуванням робочого графіку, становить 44339,45 грн. станом на 13.11.2018 року. В судовому засіданні представник відповідача військової частини [NUMBER] Яценко Ю.М., просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, при цьому підтвердила ту обставину, що від [PERSON] не було отримано згоду на переведення на інше місце роботи. Не заперечувала щодо поновлення строку звернення з позовом, з підстав зазначених позивачем. Також зазначила, що позивачу пропонували інші посади в грудні 2018 року, однак він відмовився. Представник третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу у м. Запоріжжі в судовому засіданні пояснив, що отримавши спільну директиву Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.10.2017 року № Д- 322/1/13 дск, військова частина [NUMBER] повинна була надіслати лист до Квартирно-експлуатаційного відділу у м. Запоріжжі про працевлаштування працівників, які підлягають звільненню або переведенню. Жодних документів щодо звільнення або в порядку переведення працівників з військового містечка № [NUMBER] військової частини [NUMBER] до Квартирно-експлуатаційного відділу у м. Запоріжжі не надходило, а тому [PERSON] було відмовлено у прийнятті на роботу у зв`язку з відсутністю вільних посад. Як виявилося, [PERSON] був звільнений з порушенням ст.ст. 2, 42, п. 5 ст. 36 КЗпП України без його згоди на переведення та без погодження цього питання з начальником КЕВ м. Запоріжжя. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 05 вересня 2011 року [PERSON] був прийнятий на роботу до військової частини [NUMBER] на посаду сторожа команди сторожової охорони. В послідуючому в/ч [NUMBER] було ліквідовано, в зв`язку з чим мене було прийнято на роботу до військової частини [NUMBER] на посаду сторожа сторожової охорони, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-9). Свої посадові обов`язки позивач здійснював на посаді сторожа сторожової охорони в/ч [NUMBER] , по охороні військового містечка в [ADDRESS] . Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року, [PERSON] був звільнений з 31 грудня 2017 року у зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя ст. 36 п. 5 КЗпПУ (а.с.19). Позивач [PERSON] під підпис був ознайомлений із директивою МО України та генерального штабу МО України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату (а.с.20). Як свідчить з вищевикладеного, що відповідно до наказу тво. командира [PERSON] в/ч [NUMBER] (по стройовій частині) смт. Черкаське № 183 від 29.12.2017 року позивача було звільнено з 31.12.2017 року з посади сторожа з в/ч [NUMBER] , згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України та переведено до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя. Дане звільнення відбувалося без згоди [PERSON] на переведення та без погодження з керівництвом КЕВ м.Запоріжжя. Обставини відсутності заяви в письмовому виді на переведення з боку працівника Збройних Сил України [PERSON] адресованого командиру військової частини [NUMBER] представник відповідача визнала. Відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Таким чином, звільнення позивача [PERSON] було проведено без дотримання вимог п. 5 ст. 36 КЗпП України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~ст. 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно зі\~ст.32 КЗпП України\~переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки\~за згодою\~працівника, за винятком випадків, передбачених у\~статті 33 цього Кодексу\~та в інших випадках, передбачених законодавством. У п. 31\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~судам роз`яснено, відповідно до\~ст. 32 КЗпП України\~переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника.\~ Оскільки закон вимагає згоди керівника на припинення трудового договору в порядку переведення на інше підприємство, організацію, підставою для переведення є заява працівника про звільнення з формулюванням про переведення. Обов`язковою умовою для переведення працівника на інше підприємство також є згода керівника підприємства, на яке хоче переводитися працівник. Тому керівник підприємства, на яке переводиться працівник, надсилає керівнику підприємства, на якому працює працівник, лист-клопотання про звільнення. Керівник підприємства, до якого звертається робітник з проханням звільнити його в зв`язку з переведенням на інше підприємство, не має ніяких зобов`язань перед працівником або власником підприємства, що звернулися з клопотанням про звільнення. Тому він може на свій розсуд заяву та клопотання задовольнити або відмовити в їх задоволені. Враховуючи, що звільнення позивача [PERSON] було проведено\~відповідачем з\~порушенням норм\~трудового законодавства,\~тому наказ\~ № 183, ТВО командира військової частини [NUMBER] [PERSON] (по стройовій частині) в частині його звільнення є незаконним. Відповідно до вимог\~ст. 235 КЗПП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. В обґрунтування\~своїх заперечень\~проти позовних\~вимог представник\~відповідача посилається\~на те,\~що 31.08.2017 року листом ТВО начальника КЕВ м. Запоріжжя за № 2535 на ім`я командувача військ ОК «Схід» Збройних Сил України було направлено листа відповідно до якого, прийняття військового містечка № 6 Мелітопольського гарнізону (с. Новобогданівка ) під охорону КЕВ м. Запоріжжя можливо за умови передачі необхідної кількості посад працівників Збройних Сил України для охорони зазначеного вивільненого військового містечка, від військової частини [NUMBER] до КЕВ м. Запоріжжя на підставі відповідної організаційної директиви. Відповідно до вимоги № 116/14/3/4048 від 09.11.2017 року направленої на ім`я начальника штабу - першого заступника командувача військ оперативного командування « [INFO] », тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу-першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України вимагали в термін до 01.12.2017 забезпечити надання до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України на затвердження проекти штатних розписів військової частини [NUMBER] та військової частини [NUMBER] на 01.01.2018. Пунктом 2 вимоги визначено забезпечити у військовій частині [NUMBER] своєчасне звільнення працівників (звільнення у зв`язку з переведенням до військової частини [NUMBER] та до квартирно-експлуатаційного відділу (м. Запоріжжя). Однак, судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до вимог п. 5 ст. 36 КЗпП України, письмової згоди на його переведення до КЕВ м. Запоріжжя не надавав, що в судовому засіданні було визнано представником відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави (…) працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1). При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява\~про поновлення\~на роботі\~розглядається більше\~одного року,\~не з\~вини працівника,\~орган,\~який розглядає\~трудовий спір,\~виносить рішення\~про виплату\~середнього заробітку\~за весь\~час вимушеного\~прогулу (ч. 2). Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7). Матеріали справи\~свідчать,\~що трудовий\~спір розглядався\~ в\~судах різних\~інстанцій більше\~одного року\~не звини\~позивача,\~тому \~суд вважає,\~що виплата\~середнього заробітку\~повинна бути\~здійснена позивачу\~за весь\~час вимушеного\~прогулу, за період з 01.01.2018 року по день\~ухвалення даного\~рішення. Пунктом 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно наданої військовою частиною [NUMBER] МО України довідки № 1/17 від 04.01.2018 року про середньоденну заробітну плату [PERSON] за 2017 рік, вона становить 202,11\~гривень, виходячи з наступного розрахунку: заробітна плата за останні два місяці, що передують події звільнення - жовтень 2018 року (з/п 4942,52 гривень)\~+ листопад 2018 року (з/п 4648,13 гривень), що разом = 8690,65 гривень : 43 робочі дні за два вказані місяці. З даним розрахунком середнього заробітку суд повністю погоджується, оскільки він вирахуваний у відповідності до вище наведеного Порядку. Розрахунок представника позивача, суд не приймає до уваги, оскільки представник позивача помилково зазначив кількість робочих днів у жовтні-листопаді 2017 року - 44, в той час, як за офіційними даними: у жовтні 2017 року був 21 робочий день, а у листопаді 2017 року 22 робочих дня, що разом становить 43 робочих дня. Згідно офіційних даних у 2018 році було 250 робочих днів, а з 01.01.2019 по 21.05.2019 року 95 робочих днів. Разом за весь час вимушеного прогулу з 01.01.2018 року по день ухвалення рішення 345 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу становить 69\~727,95 гривень з розрахунку : 202,11 гривень (середньоденний заробіток) х 345 робочих днів. З цієї суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають відрахуванню суми податків і обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] вимоги про стягнення з військової частини [NUMBER] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.7 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно з п.2,4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, а також присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, суд виходить з наступних підстав. Згідно з ч.1\~ст.233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права,\~а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з п.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9\~встановлені статями\~228,\~233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає не можливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст.233 КЗпП України\~місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Статтею 47 КЗпП України\~передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивача [PERSON] було звільнено з 31 грудня 2017 року на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року на підставі п. 5 ст. 36 КЗпПУ. Проте в наказі відсутня відмітка про дату отримання [PERSON] його копії. У судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось сторонами, що копію трудової книжки [PERSON] отримав в кінці грудня 2017 року при звільненні. У місячний строк після звільнення позивач 31 січня 2018 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Під час розгляду справи Запорізьким окружним адміністративним судом винесено ухвалу від 18 грудня 2018 року про закриття провадження по справі у зв`язку з непідсудністю даного спору адміністративним судам та позивачу роз`яснено право звернення до місцевого суду, оскільки даний спір виник з трудових відносин та не є публічно-правовим, тому даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства. 14 січня 2019 року позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з даним позовом. Згідно\~ст.\~234\~КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Враховуючи викладене, суд вважає можливим визнати причини пропуску строку, установленого статтею 233 КЗпП України, поважними та задовольнити клопотання позивача про поновлення строку для звернення до суду з даним позовом. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність звільнення позивача. Крім того, на підставі вимог, встановлених п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки при подачі 14.01.2019 року позовної заяви позивач був звільнений від сплати судового збору, тому він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави за розгляд кожної позовної вимоги в загальному розмірі 2\~305,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial