Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2021 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Суми ) про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду, в якому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] ( реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на користь [PERSON] 79 854,43 грн. з яких: 19 934,43 грн. сума штрафних санкцій у розмірі 3% ріних; 59 920,00 грн. інфляційні збитки та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] , вказувала, що 30 травня 2015 року Жовтневим районним судом м. Харкова у справі № 544/25/14- к було винесено вирок відносно [PERSON] та визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Суд, оцінюючи в сукупності та досліджені у справі докази, які є достатніми та достовірними, прийшов до висновку про доведеність вини [PERSON] та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів, яке спричинило смерть одного потерпілого та спричинення тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень іншим потерпілим, так як він, керуючи мікроавтобусом, в якому знаходилися пасажири, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, скоїв зіткнення з іншими транспортним засобом. Вироком суду було встановлено, що під час скоєння ДТП [PERSON] керував автомобілем марки Mercedes-Benz Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що належить [PERSON] . Рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року справа 639/9229/15-ц позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа [PERSON] про відшкодування моральної шкоди - задоволено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень). Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн. ( п`ятсот п`ятдесят одна гривня 20 коп.). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення та рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 р. залишено в силі. На сьогоднішній день рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року у справі №639/9229/15-ц на підставі про відкриття виконавчого провадження виконується Шевченківським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та з [PERSON] стягується із заробітної плати мізерна сума на виконання вказаного рішення. Таким чином, рішення суду залишалося довгий час не невиконаним. 20.02.2020 року [PERSON] нарешті перерахувала усю суму боргу на рахунок державної виконавчої служби. З аналізу норм ст. 625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 27.10.2016 року по 20.02.2020 року складає 19 934.43 грн. Інфляційні збитки за вказаний період складає 59 920.00 грн. Разом: 19 934,43грн + 59 920,00 грн. = 79 854,43 грн. Ухвалою суду від 07 червня 2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 03.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Омелай Д.В., де останні просили суд відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] за необгрунтованістю. В обґрунтування відзиву вказували, що позовна заява не обґрунтована та не підлягає задоволенню, так як відповідачка вчасно сплачувала виконувала боргові зобов`язання шляхом відрахувань із заробітної плати та сплачувала його в повному обсязі в лютому 2020 року на добровільних засадах та із моральних засад суспільства, хоча мла право чекати на відрахування повної суми із заробітної плати. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, з наступних підстав: судом встановлено, що 30 травня 2015 року Жовтневим районним судом м. Харкова у справі № 544/25/14- к було винесено вирок відносно [PERSON] та визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Суд, оцінюючи в сукупності та досліджені у справі докази, які є достатніми та достовірними, прийшов до висновку про доведеність вини [PERSON] та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів, яке спричинило смерть одного потерпілого та спричинення тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень іншим потерпілим, так як він, керуючи мікроавтобусом, в якому знаходилися пасажири, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, скоїв зіткнення з іншими транспортним засобом. Вироком суду було встановлено, що під час скоєння ДТП [PERSON] керував автомобілем марки Mercedes-Benz Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що належить [PERSON] . Рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року справа 639/9229/15-ц позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа [PERSON] про відшкодування моральної шкоди - задоволено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень). Стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн. ( п`ятсот п`ятдесят одна гривня 20 коп.). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення та рішення Жовтневого суду у м. Харкова від 13.07.2016 р. залишено в силі. Виконавчий лист по справі № 639/9229/15-ц був переданий до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області де він і виконувався. Відповідно до ч.1,2 ст. 12 ЗУ « Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред 'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЗУ « Про виконавче провадження» платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках. Матеріалами справи встановлено, що станом на сьогоднішній день рішення Жовтневого суду м.харкова від 13.07.2016 року по справі № 639/9229/15-ц виконано в поному обсязі та була виплачена компенсація [PERSON] відшкодування моральної шкоди на суму 200 000 грн. 20.02.2020 року [PERSON] перерахувала усю суму боргу на рахунок державної виконавчої служби. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed