Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON], який діє за довіреністю від 21.05.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області [PERSON] і зареєстрованої в реєстрі за №687, звернулась з названим позовом в суд і просила стягнути з відповідача на користь позивача суму внеску 26685,94 гривень та суму втрат від знецінення грошей (передбачених положеннями ст. 625 ЦК України) в сумі 3% річних 54,83 гривень та індекс інфляції 3736,73 гривень. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 06.10.2005 року між публічним акціонерним товариством „Банк „Київська Русь та нею укладено заява-договір №392-37 про відкриття та обслуговування Банком поточного рахунка Клієнта з можливістю використання електронних платіжних засобів платіжних карток №26256008033001 та видачу клієнту платіжної карти, згідно умов якого Банк відкриває картковий рахунок №26256008033001 та здійснює його обслуговування. На поточний рахунок здійснювалось перерахування пенсії позивача. Починаючи з 28.04.2015 року на звернення до ПАТ „Банк „Київська Русь з вимогою повернути кошти на рахунку, відповідач вимоги ігнорує, чим порушує умови договору та права її. Представник позивача [PERSON] [PERSON], який діє за довіреністю від 21.05.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області [PERSON] і зареєстрованої в реєстрі за №687, в судове засідання не зявився. Про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. В адресу суду направив заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач в особі представника ПАТ „Банк „Київська Русь [PERSON], яка діє за довіреністю №229 від 13.05.2015 року, посвідченої уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ „Банк „Київська Русь [PERSON], в судове засідання не зявилась. Про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. В письмових запереченнях позовні вимоги [PERSON] просить залишити без задоволення, посилаючись на те, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників, тому позивач не може здійснити виплату належних позивачеві на праві приватної власності грошових коштів. Просила провести розгляд справи у відсутності представника відповідача. Дослідивши письмові докази, суд вважає необхідним позов [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення коштів задовольнити з наступних підстав. 06.10.2005 року між публічним акціонерним товариством „Банк „Київська Русь та позивачем укладено заява-договір №392-37 про відкриття та обслуговування Банком поточного рахунка Клієнта з можливістю використання електронних платіжних засобів платіжних карток №26256008033001 та видачу клієнту платіжної карти, згідно умов якого Банк відкриває картковий рахунок №26256008033001 та здійснює його обслуговування. На поточний рахунок здійснювалось перерахування пенсії позивача, що підтверджується випискою по особовому рахунку №26256008033001. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року „про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів до відносин, які регулюються Законом України „Про захист прав споживачів належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність клієнт банку будь-яка фізична чи юридична особа. Позивач не є субєктом підприємницької діяльності, а вклад здійснений в банківську установу є коштами необхідними для задоволення суспільних потреб його. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ч.ч.1, 2 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Згідно ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Позивач звернулась з заявою 28.04.2015 року про повернення коштів на рахунку, що складає 26685,94 гривень. Однак відповідачем не повернута сума коштів. З наведеного випливає, що визначальним фактором, який підтверджує виконання банком обовязку повернути вклад є не лише їх перерахунок на поточний рахунок, але й надання вкладнику реальної можливості розпорядитись цими коштами. У випадку такої можливості надано не буде, обовязок банку по поверненню коштів вважається не виконаним. Отже, зобовязальні правовідносини, що склались між сторонами на підставі заяви-договору про відкриття та обслуговування банком поточного рахунка клієнта мають майново-грошовий характер, відтак, у цьому випадку позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами. Судом враховано, що відповідно до чинного законодавства Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, починаючи з 20.03.2015 року до 19.06.2015 року в ПАТ „Банк „Київська Русь запровадив тимчасову адміністрацію та призначив уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в банку. В силу п.1 ч.5 ст. 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 ч.6 ст. 36 цього Закону встановлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Судом встановлено, що жодних обмежень прав позивача щодо розпорядження грошовими коштами умовами договору, укладеного між сторонами не встановлено та відповідачем не надано належних та допустимих у розумінні ст.ст. 57 60 ЦПК України доказів існування обмежень. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього протоколу є додатковою статтею Конвенції. Згідно зі ст. 1 цього протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей принцип закріплено в ст. 41 Конституції України. Під час розгляду цивільної справи №6-140цс 13, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 25.12.2013 року, згідно з якою прийшов до висновку, відповідно до якого за змістом ст.ст. 256 та 1058 ЦК України зобовязання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримання вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Однак, ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобовязання банку з повернення вкладу не є виконанням і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобовязання, передбачену ч.2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач не надав позивачу належної якості банківських послуг, не виконав своїх зобовязання по договору, не повернув позивачу кошти, внесенні на банківський рахунок, то він зобовязаний позивачу в силу вимог ст. 625 ЦК України сплатити борг з врахуванням індексу інфляції 114% за квітень за період прострочення з 28.04.2015 року по 22.05.2015 року 3736,73 гривень, 3% річних 54,83 гривень. Викладені обставини свідчать про доведеність вимог позивача та необхідність захисту порушеного права. На підставі викладеного,

Outcome: approved