Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Дубровська О.М., звернулася у суд із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Горщар М.В., третьої особи [PERSON] про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та зобов`язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10 квітня 2008 р. [PERSON] уклав з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір №08/300/21, відповідно до якого отримав на умовах строковості та платності кошти в розмірі 100000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 07 квітня 2023 р. В забезпечення виконання умов кредитного договору позивач [PERSON] 10 квітня 2008 р. уклала з ПАТ «Укрсоцбанк» договір іпотеки, відповідно до якого передала в іпотеку належну їй на праві приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 01 жовтня 2109 р. [PERSON] стало відомо, що ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки в позасудовий спосіб, відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» шляхом реєстрації права власності на своє ім`я. Державна реєстрація права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» здійснена державним реєстратором Велятинської сільської ради Горщар М.В. 03 червня 2019 р. ПАТ «Укрсоцбанк» не направляв [PERSON] \~ пропозицію про укладення договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, відповідний договір про задоволення його вимог не укладався, а відтак порядок реєстрації права власності як спосіб позасудового задоволення вимог іпотекодержателя був порушений. Договір іпотеки не містив посилання на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Вважає, що зазначені обставини є підставою для скасування державної реєстрації майна за ПАТ «Укрсоцбанк» та скасування відповідних записів. Ухвалою суду від 09.10.2019 року по справі вжито заходів забезпечення позову, а саме заборону відчуження нерухомого майна квартири [ADDRESS] , що належить ПАТ «Укрсоцбанк». 30.10.2019 року представник відповідача АТ «Укрсоцбанк» подав до суду відзив на позовну заяву, де вказує, що з позовними вимогами [PERSON] не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Відзив мотивує тим, що застереження в іпотечному договорі щодо позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки також є Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а сам договір іпотеки в такому випадку є правовстановлюючим документом. У зв`язку з цим, АТ «Укрсоцбанк» звернулося до Державного реєстратора з метою набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. 10.04.2019 року [PERSON] та [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням було направлено повідомлення від 05.04.2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням із застереженням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Повідомлення були вручені адресатам 13.04.2019 та 17.04.2019 року. Вважає, що дії відповідача як державного реєстратора не суперечать нормам права. Просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 03.02.2020 року залучено в якості належного відповідача АТ «Альфа Банк» як правонаступника АТ «Укрсоцбанк». Представник позивача Дубровська О.М. у судовому засіданні 04.03.2020 року позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. 13.04.2020 року позивачем [PERSON] подано до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача АТ «Альфа Банк» Дорош І.І. в судовому засідання 04.03.2020 року проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні. 14.04.2020 року електронним листом повідомила суд про проведення судових дебатів без її участі, врахувавши поданий відзив з додатками та надані усні пояснення в попередніх судових засіданнях, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги [PERSON] Державний реєстратор Велятинської сільської ради Хустського району Горщар М.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача, думку третьої особи, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що 10.04.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту №08/300/21, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 100000,00 грн., зі сплатою 16,0% річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених у Додатку №1 до цього Договору, з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 07.04.2023 року. В якості забезпечення виконання цього Договору 10.04.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» («іпотекодержатель»), правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] («іпотекодавець») було укладено Іпотечний Договір №08/300/21. Згідно п.п. 1.1. іпотечного договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 10.04.2008 року нерухоме майно двокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м, житлова площа 27,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.09.1992 року. 03.06.2019 року державним реєстратором Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщар М.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47167277 від 03.06.2019 року про реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019 права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.07.2019 року. Відповідно до Рішення єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15.10.2019 року рішенням Загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» вирішено реорганізувати АТ «Укрсоцбанк» на здійснення подальших дій щодо його припинення шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Судом встановлено і визнано сторонами, що окремий договір між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався. Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 10.04.2008 року застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV). За приписами частини першої статті 35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридц`ятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до статті 36 цього Закону (у вищевказаній редакції) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Пунктом 4.5 іпотечного договору визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечення іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом організації Іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Із перелічених способів у договорі не вбачається такий, який би давав право іпотекодержателю задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Тобто, укладаючи у 2008 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а отже таку згоду він не надавав. Наступні зміни, внесені у ст.37 Закону не відносяться до правовідносин, що виникли у 2008 році, не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки договором визначені конкретні способи переходу права власності до банку, які не містять способу, з яким звернувся до державного реєстратора іпотекодержатель, а, крім того, цей спосіб та внесені у ст. 37 Закону зміни не знаходяться у відповідності до правил ст. 22 ч.3 Конституції України щодо заборони звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при внесенні змін до чинних законів. З аналізу вищенаведених норм вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання можливий лише в двох випадках: у випадку укладення одночасно з іпотечним договором окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя та у випадку зазначення в іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Аналогічна позиція зазначена у постанові Великої палати Верховного суду від 12.12.2018 р. по справі №199/1276/17. Аналізуючи вищевказані положення договору суд доходить висновку, що вказані положення не регулюють порядок та механізм звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання та не можуть вважатися застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки не відповідають вимогам встановленим ЗУ «Про іпотеку» для іпотечного застереження. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача, викладених у відзиві з приводу того, що положення про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки міститься в іпотечному договорі, в якому зазначено, що у разі не задоволення вимоги Банку банк розпочне процес звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. ст.36,37 ЗУ «Про іпотеку», які регулюють саме досудовий порядок звернення стягнення. Так, відповідно до ч.1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З аналізу вищевказаної норми суд доходить висновку, що позасудове звернення стягнення може бути передбачено лише при укладенні окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до вимог ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Крім цього, відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно положення ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «б» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування відповідного рішення та відновлюється розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав. Як випливає із зазначених норм, єдиною підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації права власності є рішення суду про скасування відповідного рішення державного реєстратора. Таким чином, встановлений законодавством порядок скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно передбачає необхідність звернення до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Отже, згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. При наведених обставинах суд доходить висновку про порушення діями відповідачів з приводу переоформлення та перереєстрації спірного нерухомого майна прав позивача як власника, що свідчить про необхідність відновлення порушеного права та визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору державному реєстратору та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії державного реєстратора щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру, власником якої є позивач, не можна вважати законними. При цьому, суд не надає оцінки іншим похідним підставам позову (порушення державним реєстратором Порядку при прийняття рішення про реєстрацію права власності), на які посилається позивач, оскільки відсутнім був сам правовий механізм (передбачений договором або законом) для можливості реєстрації державним реєстратором права власності за банківською установою на спірне майно у спосіб, який обрали відповідачі, тому аналіз таких підстав позову не має жодного правового значення для можливості правильного вирішення судом позову по суті позовних вимог. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Горщар М.В., Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: [PERSON] про визнання протиправним, скасування рішення та запису про реєстрацію права власності слід задовольнити.

Outcome: approved