Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] у травні 2014 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON], визначивши третьою особою по справі приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON], прохаючи суд визнати недійсним заповіт [PERSON] від 10 червня 2013 року, складений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] щодо спадкування [PERSON] усього її майна (а.с. 2-4). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 05 лютого 2014 року померла його рідна бабуся [PERSON], [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із квартири [ADDRESS]. З метою прийняття спадщини він звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізнався про те, що 10 червня 2013 року, тобто за вісім місяців до смерті, [PERSON] склала заповіт, яким заповідала усе своє майно [PERSON] З тих підстав, що на час складання заповіту бабуся страждала на поведінкові та психічні розлади здоровя, внаслідок ішемічної хвороби серця, кардіосклерозу, церебросклерозу ДЕП ІІ ступеня, вона не могла в повні мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також, за чотири дні до складання заповіту, спадкодавиця зверталась за медичною допомогою до лікарні з приводу загострення хвороби. Таким чином, на момент складання заповіту бабуся не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому що знаходилась у депресивному стані після прийняття ліків. Всі витрати на поховання були здійсненні ним та його родичами. З цих підстав прохає визнати зазначений заповіт недійсним. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, прохав позов задовольнити у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що не дивлячись на висновок проведеної по справі посмертної судово-психіатричної експертизи, якою встановлено, що заповіт склала у здоровому розумі, все одно вважає, що бабуся була психічно хворою та не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій. А тому прохає визнати заповіт недійсним. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що із [PERSON] познайомилась в 2009-2010 році, коли остання мала намір продати квартиру і вона, працюючи ріелтором, їй у цьому хотіла допомогти. З часом між ними виникли дружні стосунки, вона нерідко приїзжала до бабусі в гості, привозила харчі. [PERSON] скаржилась на те, що у неї погані стосунки із родичами, прохала нікого із них на свій похорон не запрошувати. А згодом, сказала, що має намір скласти заповіт на її користь, бо окрім неї нікого із близьких людей не має. 10 червня 2013 року, тобто в день складання заповіту, [PERSON] самостійно пришла до нотаріуса, була у гарному настрої. Вважає, що [PERSON] на момент складання заповіту у повному обсязі розуміла значення своїх дій, а тому вважає, що заповіт є дійсним, що підтверджується висновком проведеної по справі судово-психіатричної експертизи. Прохала у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] також заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що [PERSON] на момент складання заповіту, повністю розуміла значення своїх дій, що підтверджується висновком проведеної по справі посмертної судово-психіатричної експертизи, а тому, підстав для визнання його недійсним немає. Треті особи - приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із письмовими заявами про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 45, 130, 136). Третя особа - [PERSON] вважається таким, що належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, але у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Учасники процесу не заперечували проти розгляду справи за відсутності третіх осіб. З цих підстав, спираючись на норми ч. 3 ст. 36 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності третіх осіб та ухвалив рішення. Заслухавши позивача, відповідача та її представника, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами у наданих учасниками процесу межах, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є онуком [PERSON], його батьков помер в 2001 році. Останній раз він бачив бабусю у червні 2004 році, нічого дивного у її поведінці не помітив. Коли приїхав до неї у гості останній раз, двері у квартирі відчинили сторонні люди. Як стало відомо, бабуся продала квартиру, а нову адресу йому не повідомила. Зі слів родичей, бабуся не бажала його бачити, оскільки він їй нагадував її сина. Як третя особа, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Допитаний у суді свідок [PERSON] пояснила, що є матірю позивача. Останній раз [PERSON] бачила у 2006 році. Вважає, що [PERSON] не могла страждати на психічні розлади, просто бабуся була людиною настрою та мала дратівливливий характер. Про смерть бабусі [PERSON] дізналася від неї, однак відповідач на похорон не приїхала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що зі слів сусідів та родичів, у [PERSON] були проблеми із памятю, а відповідно до даних її медичної картки, у червні 2013 року, напередодні складання заповіту, у бабусі був приступ гіпертонії. Родичі та сестра померлої скаржились, що [PERSON] образилась на усіх своїх рідних та ні з ким не спілкувалась. При допиті у суді свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою померлої [PERSON], яка неодноразово її затоплювала. Коли вона намагалась дістатись до квартири [PERSON] та розібратись, остання зустрічала її лайкою та відмовлялась викликати аварійну службу. Її завжди щось дратувало, вона могла не впізнати їх у підїзді, пройти мимо, щось шепчучи собі під носа, а наступного дня привітатись, як ні в чому не бувало. У бабусі завжди гучно працював телевізор, періодично її щось дратувало і вона могла грюкати сусідам по батареї. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою [PERSON], з якою були гарні стосунки, вони періодично спілкувались про родичів та онуків. [PERSON] розповідала, що поховала свого сина та чоловіка і залишилась самотньою. Періодично скаржилась на болі у ногах, однак їжу готувала самостійно, в квартирі у неї було чисто. Допитана у суді свідок [PERSON] пояснила, що із [PERSON] товаришувала понад 40 років. Саме вона познайомила її із ріелтером [PERSON], коли [PERSON] мала намір продати квартиру та переїхати на лівий берег у м. Дніпропетровську. Однак, згодом, відмовилась від продажу. У день складання заповіту [PERSON] була щасливою і в цей же день вони разом відсвяткували цю подію. За життя [PERSON] скаржилась на родичів, яким немає до неї діла. Жодних психічних розладів у [PERSON] вона не помічала. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що працює ріелтором. Із [PERSON] познайомилась в 2009-2010 році з приводу того, що бабуся мала бажання продати квартиру. Згодом, вони подружились, вона стала навідувати бабусю, привозити їй продукти харчування, оскільки соціальні служби привозили продукти поганої якості. Про смерть бабусі дізналась від сусідки [PERSON], про що остання повідомила у мережі Інтеренет на сайті «Однокласники». За життя [PERSON] скаржилась, що онукам не потрібна, а інших родичів немає. У день складання заповіту [PERSON] самостійно прийшла до нотаріуса, мала гарний настрій. Вона також була присутня у нотаріуса. Жодного враження про те, що бабуся страждає на будь-які психічні розлади, у неї не склалося. Бабуся мала категоричний характер та була вимогливою до оточуючих. Судом встановлено, що згідно із заповітом від 10 червня 2013 року, складеним приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження заповіла [PERSON] усе належне їй майно (а.с. 28). 05 лютого 2014 року [PERSON] померла (а.с. 6). 13 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до нотаріату із заявою про успадкування майна [PERSON] (а.с. 27). Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 березня 2015 року, проведеною судовими експертами комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», [PERSON] за життя, тобто на момент складання заповіту - 10 червня 2013 року, будь-яким психічним захворюванням не страждала; за своїм психічним станом на той період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 124-126). Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Нормою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), пятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; а згідно з ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Нормою ч. 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушено. Згідно з вимогами ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написано заповідачем власноручно, або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. [PERSON] бажала зробити розпорядження стосовно свого нерухомого майна на випадок своєї смерті, що можна зробити тільки шляхом складання заповіту у письмовій формі. Реалізуючі своє бажання, звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]О, яка 10 червня 2013 року посвідчила її заповіт, набраний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, згідно з яким вона розпорядилась на випадок своєї смерті усім своїм майном, заповівши його [PERSON], а 05 лютого 2014 року померла. На момент складення заповіту - станом на 10 червня 2013 року, [PERSON] будь-яким психічним захворюванням не страждала; за своїм психічним станом на той період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Це підтверджено відповідним експертним висновком, підстав вважати який невірним у суду немає. Тому, спираючись на цей висновок, суд приходить до висновку, що волевиявлення [PERSON] 10 червня 2013 року по розпорядженню своєю власністю - квартирою 22 у будинку 122 по пр. Гагаріна у м. Дніпропетровську, було вільним та відповідало її волі. Відтак, підстав для визнання заповіту недійсним немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed