Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач в особі представника за дорученням [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, який належить їй на праві власності, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У зазначеному будинку відповідач зареєстрований, але фактично там не проживає з 1999 року, де він знаходиться, їй не відомо. Оскільки відповідач участі в утриманні будинку не приймає, за комунальні послуги не сплачує і фактично там не проживає, а залишається зареєстрованим, ставиться питання про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав, у судове засідання викликався відповідно до ст. 128 ЦПК України, він вважається повідомленим про місце та час розгляду справи, а тому відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд може розглянути справу. Заслухавши представника Позивачки, розглянувши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності Позивачки на будинок, де зареєстрований, але не проживає Відповідач, підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 31.10.1996 року та технічним паспортом на житловий будинок від 30.09.1996 року. (а.с. 7-11). Згідно довідок виконкому Мусіївської сільської ради (а.с.12-14), за адресою: [ADDRESS] Крім того, факт не проживання Відповідача за адресою реєстрації понад 6 місяців підтверджується актом обстеження від 07.12.2018 року. (а.с. 15). Порядок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання громадян визначений Постановою КМУ від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Згідно підпункту 4 пункту 18 цієї Постанови, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, а зняття особи з реєстрації місця проживання, згідно п.п.26 Постанови, здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто на законодавчому рівні Позивач має право зареєструвати у своєму житлі будь-яку особу, але позбавлений можливості самостійно зняти її з реєстрації за власною ініціативою. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Обов'язок доказування своїх вимог і заперечень, відповідно до ст. 81 ЦПК України, покладаються на сторони. Твердження Позивачки про те, що Відповідач не проживає у зазначеному будинку з 1999 року, ніким не оспорюється, тому у суду немає підстав вважати цю обставину недоведеною. Окрім того, відповідно до ст. 383 ЦК України, яка за своїм правовим змістом кореспондується з положеннями ст. 71 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, а відповідно до ст. 318 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі статей 16, 386, 391 ЦК України, позивач вправі усунути порушення свого права власності, яке не пов'язане із позбавленням володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Зазначена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 1316/4731/12. Визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не суперечить законодавству та моральним засадам суспільства, і необхідне Позивачу для захисту права власності на житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні ним, тому суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved