Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON]-Т. М. пред'явив до суду позов до відповідача [PERSON] про виселення її з житлового будинку по вул. Леніна, 21 в с. Скоморохах Тернопільського району Тернопільської області. Обгрунтовував позов тим, що зазначений будинок належить йому на праві власності. Відповідач, яка є його сестрою, перешкоджає йому в доступі до будинку, поміняла замки до вхідних дверей, самовільно, без його дозволу, розпочала будівельні роботи, які призвели до руйнування будинку. З цих підстав, посилаючись на вимоги ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 116, 150 Житлового кодексу Української РСР, ст. 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, просив виселити відповідача з зазначеного житла. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з викладених у позовній заяві обставин. Вказали, що позивач є власником спірного житлового будинку і на даний час в силу сімейних обставин у нього є гостра необхідність там проживати. Проте, внаслідок того, що відповідач самовільно змінила вхідні замки, позивач доступу до будинку не має, позбавлений можливості в ньому проживати, не може користуватись майном, яке йому належить на праві власності, чим порушені його законні права. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилася, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Причинами неможливості участі в судовому засіданні зазначено зайнятість у іншому судовому засіданні, з приводу чого жодних доказів не надано. З огляду на зазначене, суд вважає причини неявки в судове засідання позивача та її представника не поважними. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач у судовому засіданні не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом досліджено зібрані у справі докази: Як слідує зі свідоцтва про право на спадщину від 26 березня 1991 року, реєстраційного посвідчення, виданого 28 квітня 1991 року Тернопільським обласним обєднаним бюро технічної інвентаризації, та інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації від 26 січня 2017 року, житловий будинок по вул. Леніна (тепер Галицька), 21 у с. Скоморохах Тернопільського району Тернопільської області належить на праві власності [PERSON]-Т. М. Також, відповідно до державного акта від 10 серпня 1996 року [PERSON]-Т. М. є власником земельної ділянки площею 0,5286 га для ведення підсобного господарства та обслуговування житлових і господарських будівель на території Скоморохівської сільської ради. Місце проживання позивача [PERSON]-Т. М. зареєстроване в [INFO], що підтверджується відповідним записом у його паспорті. За відомостями адресно-довідкового бюро відповідач [PERSON] зареєстрована в [INFO]. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши наведені ними доводи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги не є підставними та до задоволення не підлягають, оскільки: Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Зазначена стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: 1) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; 2) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень тощо; 3) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження. Позивач у судовому засіданні стверджував, що відповідач самовільно розпочала будівельні роботи, які призвели до руйнування будинку. На пропозицію суду надати докази на підтвердження зазначених обставин позивач та його представник суду пояснили, що таких доказів вони не мають, а зібрані у справі докази вважають достатніми для задоволення позовних вимог. Судом розяснено позивачу та його представнику обовязок доказування відповідно до ст. 60 ЦПК України, а також згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв усебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки неподання доказів на обгрунтування заявлених ними вимог, сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, зокрема розяснював право заявляти клопотання про витребування чи забезпечення доказів, у разі наявності складнощів їх отримання. Наполягаючи на підставності позову, позивач та його представник стверджували про достатність наявних у матеріалах справи доказів для обгрунтування позовних вимог. Однак, на підставі зібраних у справі доказів суд не може прийти до переконання про наявність підстав для виселення [PERSON] зі спірного будинку. Також, суд вважає необгрунтованими доводи позивача про те, що [PERSON] не є членом його сім'ї. Законодавством не встановлено вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї власника чи наймача. Як пояснив у судовому засіданні позивач, він добровільно дав ключі від спірного будинку для проживання своїй племінниці (дочці відповідача), а фактично там почала проживати і відповідач. Внаслідок того, що йому створюються перешкоди в доступі до житла кожного разу, як він туди навідується, позивач вважає порушеним своє право власності. [PERSON]-Т. М. є власником спірного житлового будинку і має право відповідно до закону вимагати усунення порушень щодо захисту його права, однак у даному спорі (про виселення) до правовідносин між сторонами підлягають застосуванню положення житлового законодавства України. Виселення особи з житлового приміщення допускається лише з підстав, установлених законом (стаття 109 Житлового кодексу України). Згідно зі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Підстави виселення чітко визначені статтею 116 Житлового кодексу України. Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Під час розгляду справи судом не здобуто достатніх доказів про те, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним у одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. За таких обставин суд вважає, що вимоги статей 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України щодо захисту права власності позивача на належний йому будинок повинні застосовуватись в контексті вимог житлового законодавства України, зокрема ст. 109, 116, 157 Житлового кодексу України, які регламентують порядок виселення особи з житлового приміщення, яке допускається лише з підстав, установлених законом. Принцип непорушності права власності, проголошений у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даних правовідносинах повинен застосовуватись у контексті права на повагу до житла, закріпленого у ст. 8 Конвенції. Щодо інших аргументів позивача та його представника, на які вони посилались як на підстави виселення відповідача з будинку, то вони також свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Так, створення позивачу перешкод в доступі до житла не є відповідно до закону підставою виселення відповідача. Будучи власником, позивач має право на вільне володіння своїм майном, зокрема вправі вселитися у будинок і вільно в ньому проживати. Однак, із вимогами про вселення у спірний будинок позивач не звертався. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач не позбавлений права звернення до суду з приводу захисту його права власності, яке він вважає порушеним, з вимогами, які не повязані з позбавленням відповідача права на житло. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 109, 116, 157 Житлового кодексу України, ст. 47 Конституції України,

Outcome: dismissed