Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 31.07.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 7\~050,14 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку складає між ним та банком договір. Позивач свій обов`язок по кредитному договору щодо надання відповідачу кредиту виконав. Однак, відповідачем не здійснювалось погашення кредитних коштів, таким чином відповідач зобов`язання за договором не виконав. Станом на 31.10.2019 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 14\~590,87 грн., з них: 2\~800,08 грн. заборгованість за кредитом; 6\~019,80 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 500,00 грн. заборгованість за комісією; 4\~100,00 грн. заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 670,99 грн. штраф (процентна складова). Представник позивача за довіреністю Гребенюк О.С. до судового засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак в матеріалах справи міститься письмова заява від останнього про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд останні задовольнити. Також, в матеріалах справи міститься відповідь на відзив представника позивача за довіреністю [PERSON] . Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] , її представники адвокати Хейніс О.Г., Федик Ю.Ю. до судового засідання не з`явилися із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак від представника відповідача адвоката Хейніса О.Г. в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнає та в задоволенні останнього просить відмовити, застосувавши до вимог про стягнення стягнення основного боргу, заборгованості по процентам, комісії та пені строк позовної давності. Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст.275 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 31.07.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 7\~050,14 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 29.09.2010 року включно. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому виді (про що свідчить його підпис на Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold»), складають між ним та банком договір. При укладенні вищевказаного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування кредитом. Так, згідно Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів для погашення заборгованості по кредитним картам для клієнтів передбачений пільговий період, що діє за умови погашення боргу до 25 числа наступного місяця з дати виникнення заборгованості. Пільговий період кредитування це установлений банком період з моменту виникнення заборгованості по кредиту, протягом якого нарахування процентів за користування кредитом проводиться за процентною ставкою 0,01% річних. У разі не погашення заборгованості на протязі пільгового періоду за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами банку з розрахунку 360/365 календарних днів на рік. При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% на рік) розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Розмір та строки внесення щомісячних мінімальних обов`язкових платежів зазначені в Тарифах, а саме: розмір щомісячного мінімального платежу складає 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше решти заборгованості; строк внесення щомісячного платежу до 25 числа місяця наступного за звітним. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, відповідачем не здійснювалось погашення кредитних коштів. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 525-526, 530, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Твердження сторони відповідача, що відповідачем не було підписано кожного аркушу Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», як на підставу про відмову в задоволенні позову, суд не приймає до уваги, оскільки вказана обставина не спростовує висновки суду про отримання відповідачем кредиту у відповідному розмірі, ознайомлення останнього з вищезазначеними Умовами, зважаючи на підписання відповідачем особисто Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а також Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold». Разом з тим, відповідно до вимог ст.ст.257,\~\~261\~ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлена в три роки, щодо вимог про стягнення пені один рік. Перебіг строку позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Як вбачається із доданого до позову розрахунку заборгованості заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2\~800,08 грн. є залишком простроченої заборгованості з 30.11.2012 року. З вказаного розрахунку також вбачається, що за період з 30.11.2012 року по 31.10.2019 року відповідачем не вчинено жодної проплати в рахунок погашення кредитної заборгованості, а відтак такий строк не переривався. Тоді, як з даним позовом до суду позивач звернувся лише 02.01.2020 року через засоби поштового зв`язку. Таким чином, враховуючи вказані вимоги закону та зважаючи, що позивач пред`явив даний позов із пропуском загального трирічного строку позовної давності, звернення сторони відповідача із заявою про застосування строку позовної даності до виниклих правовідносин, суд вважає за необхідне в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2\~800,08 грн. відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Що ж стосується позовних вимог позивача про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 6\~019,80 грн., то з урахуванням обставин по справі та правовідносин, які склались між сторонами, суд вважає за можливе зазначити наступне. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж до 29.09.2010 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом у розмірі 2,5% (30% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 29.09.2010 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 29.09.2010 року включно відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання стягнення інфляційних та 3% річних. А тому, з огляду на вищевикладене суд відхиляє аргументи представника позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України позивач мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Суд звертає увагу, що вищезазначений підхід щодо виконання зобов`язання простроченого боржника після спливу строку (терміну) такого виконання сформульований Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Також, варто зазначити, що представником позивача у відповіді на відзиві наголошувалось, що на момент розгляду справи строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами, не закінчився, оскільки згідно з п.3.1.3. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору, після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк, якщо раніше не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку. Такий строк продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. Відповідно до п.9.12. розділу І вказаних умов та правил договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Оскільки відповідач міг своєю заявою закрити картковий рахунок (п.9.5. розділу І) і такої заяви до банку не подавав, дія договору на час подання банком позовної заяви не закінчилася. Разом з тим, суд не погоджується з думками та твердженнями сторони позивача, оскільки відповідно до умов договору кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений до 29.09.2010 року включно. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов`язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Більше того, матеріали справи не містять доказів, що після закінчення строку дії платіжної картки боржник отримав нову картку. А тому, що стосується позовних вимог про стягнення процентів за кредитом у розмірі 6\~019,80 грн., нарахованих, починаючи з 2011 року по 31.10.2019 року, то зі спливом строку кредитування припинилось право позивача нараховувати проценти за кредитом, а тому після 29.09.2010 року позивач не міг такі проценти нараховувати. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та Верховний Суд України в п.11\~постанови Пленуму\~«Про судове\~рішення у\~цивільній справі»\~№14\~від 18.12.2009\~року роз`яснили, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки, після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то, незважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована. А тому, суд вважає за необхідне в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 6\~019,80 грн. відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Що ж стосується заборгованості за комісією у розмірі 500,00 грн. та заборгованості за пенею у розмірі 4\~100,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Тоді, як комісія в розумінні Умов та правил надання банківських послуг є винагорода, яка сплачується позичальником на користь банку за надані останнім послуги пов`язані з обслуговуванням клієнта. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки та комісії. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Оскільки, позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача комісії та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (29.09.2010 року), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки (пені) з серпня 2012 року. Також, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) у розмірі 670,99 грн. відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» за натупних обставин. Відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Однак, стягнення штрафу у фіксованому розмірі (500 грн.), суперечить положенням частини другої статті 549 ЦК України, відповідно до якої штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а тому не може визначатися у твердій вибірковій сумі. Стягнення ж з відповідача штрафу (процентної складової) у розмірі 5% від\~суми позову також суперечить положенням статті 549 ЦК України, відповідно якої штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а не від суми позову, що є неприпустимим. При цьому, матеріали справи також не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо зазначених вище штрафів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Тоді як Умови та Правила надання банківських послуг відповідачем не було підписано, оскільки відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про протилежне. А тому, суд, дослідивши пояснення учасників справи, викладені у заявах по суті, та оцінивши, відповідно до\~ст.89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed