Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON]М.П звернувся в суд з вищезгаданим позовом, в підтвердження своїх позовних вимог покликається на те, що відповідач позичив в нього 1000 дол. США та пообіцяв повернути кошти на першу вимогу. Проте, заміть того, щоб повернути дану суму грошей, відповідач просив позичити йому ще 3000 дол. США. Він передав йому обумовлені кошти, про що відповідач написав розписку. На початку 2014 року відповідач позичив в нього ще 1000 дол. США. Крім того, 17.08.2014 року відповідач знову терміново позичив в нього 2000 Євро, пояснивши, що ці кошти необхідні йому для передачі товаришу для залагодження наслідків ДТП. Вказував на те, що йому необхідно якнайшвидше віддати кошти, а тому відповідач терміново поїхав до нього, не давши йому розписки. Після цього, відповідач виїхав за кордон, не відповідає на дзвінки, уникає спілкування з ним, кошти не повертає. Зазначає, що відповідач своїми діями ввів його в оману і відповідно до ст.230 ЦК України зобов»язаний відшкодувати збитки в подвійному розмірі. Просить стягнути з відповідача 180\~770,00 грн., суму збитків в подвійному розмірі, при цьому не вказавши її розмір та судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просив їх задоволити. Не заперечив щодо постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлявся про дату, час та місце слухання справи шляхом оголошення в пресі, в судове засідання не з»явився та не повідомив суд про причини своєї неявки. За таких обставин суд визнав неявку відповідача неповажною та ухвалив продовжити розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, саме на сторони відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог чи заперечень. Крім того, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин (ст.214 ЦПК України). Судом встановлено, що 26.09.2013 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 3000 дол. США, що підтверджується письмовою розпискою наявною в матеріалах справи. Кінцевий термін повернення суми позики в розписці зазначений 30.12.2013 року, в подальшому він сторонами був пролонгований до 31.01.2014 року. На сьогоднішній день заборгованість за договором позики відповідачем позивачу не повернута. Останній неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення боргу, однак його вимоги були залишені без задоволення. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства у строк, зазначений в договорі, у випадку порушення зобовязання, згідно ст.611 ЦК України, боржник повинен відшкодувати завдані збитки, відповідно до умов укладеного договору. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи наведене суд приходить до переконання, що позов в частині повернення позивачу суму позики в розмірі 3000 дол. США, яка підтверджена наявною в матеріалах справи розпискою, є підставним та підлягає до задоволення. Що ж стосується стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 2000 дол. США та 2000 Євро, то в даному випадку суд приходить до висновку, що в задоволенні вищезгаданої позовної вимоги слід відмовити, оскільки позивачем на надано суду жодного доказу на підтвердження надання відповідачу коштів в сумі 2000 дол. США та 2000 Євро. Відповідно до п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. У відповідності до ст. 57 ЦПК України: доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ст. 60 вищезгаданого Кодексу зазначено: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, позивач в своєму позові вказує на недійсність договору позики, посилаючись на ст. 230 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 230 ЦК якщо одна сторона навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною 2 ст. 230 вищезгаданого Кодексу встановлено, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Суд розглядає справу лише в межах заявлених вимог і наданих доказів, - то при розгляді даної справи суд не встановлює фактів і обставин, що стосуються наявності чи відсутності стану обману (або помилки) позикодавця при укладенні договору позики. Тому в межах даної справи і в межах заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для визнання даного договору недійсним саме з підстав , передбачених ст.229 та ст230 ЦК України. Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що договір позики, який укладений між ним та відповідачем був укладений унаслідок введення відповідачем його в оману, як і не надано доказів наявності з боку відповідача дій спрямованих на навмисне введення його в оману при укладенні договору позики. Відтак, і не заслуговує на увагу твердження позивача щодо стягнення суми позики в подвійному розмірі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати по справі.

Outcome: approved