Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач в лютому 2015 року звернувся до суду з вищезгаданим позовом, в якому просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 21.05.2005 року на імя [PERSON]. На обґрунтування вимог зазначив, що на підставі договору дарування від 20.08.2000 року він є власником 38/100 частин будинковолодіння № 5 по вул. Миру в м. Житомирі. Згідно договору дарування від 14.07.2003 року відповідач [PERSON] отримала в дар від [PERSON] 14/100 ідеальних частин цього ж будинковолодіння, а також земельну ділянку площею 520 кв.м. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель. 21.01.2005 року відповідачці [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю. Рішенням апеляційного суду Житомирської області визнано недійсним нотаріально посвідчений та зареєстрований від 14.07.2003 року за № 665569 договір дарування [PERSON] на імя [PERSON] земельної ділянки площею 520 кв.м. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, а відтак просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 21.05.2005 року на імя [PERSON] та відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачі не зявилися в судове засідання без поважних причин, хоча були повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписки про направлення поштового повідомлення рекомендованим відправленням за їх місцем реєстрації та фактичним місцем проживання, від відповідачів не надійшло повідомлення про причини неявки, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до вимог ст. ст. 169 ч. 4, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді справи в судовому процесі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 20.08.2000 року позивач є власником 38/100 частин будинковолодіння № 5 по вул. Миру в м. Житомирі./а.с.7/. Відповідно до довідки Житомирського державного комунального підприємства по технічній інвентаризації № А-13732 від 23.03.2006 року користується приміщеннями, зокрема: жилою кімнатою 1-4 площею 15.8 кв.м в житловому будинку літ «А», гаражами «Ж», «З»./а.с.9/. Згідно договору дарування від 14.07.2003 року відповідач [PERSON] отримала дар від [PERSON] 14/100 ідеальних частин будинковолодіння № 5 по вул. Миру в м. Житомирі, а також земельну ділянку площею 520 кв.м. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель./а.с.8/. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ № 047853, виданого виконавчим комітетом Житомирської міської ради 21.01.2005 року, [PERSON] на підставі договору дарування від 14.07.2003 року за № 665569 передано у власність земельну ділянку по вул. Миру, 5 в м. Житомирі розміром 0,0902 га. Вказаний державний акт містить зображення плану меж земельної ділянки (а.с. 24). Підставою видачі зазначеного акту є договір дарування від 14.07.2003 року та рішення сесії міської ради № 330 від 25.12.2003 року. Тобто, право власності оформлено відповідачкою, в тому числі і на ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, співвласником якого є позивач. Рішенням апеляційного суду Житомирської області визнано недійсним нотаріально посвідчений та зареєстрований від 14.07.2003 року за № 665569 договір дарування [PERSON] на імя [PERSON] земельної ділянки площею 520 кв.м. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель./а.с.12,13/. Відповідно до положень ст.. 48 ЦК (в редакції 1963) недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, про тому, що інше не передбачено у договорі ( п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Таким чином, до позивача після набуття права власності на частину будинку у розмірі, що відповідає його частці у праві власності на будинок, перейшло від колишнього власника і право власності на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивача вбачаються переконливими, а позовні вимоги щодо визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку обґрунтованими, які підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 10000 грн, суд враховує, що відповідно до вимог ст.ст. 10 ч.2, 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту перенесення ним моральних страждань, зміни нормальних життєвих стосунків та наявністю послідовного звязку між будь-якими неправомірними діями відповідача та зазначеними підставами моральної шкоди. Вимоги щодо відшкодування шкоди позивачу, завданої внаслідок моральних страждань необґрунтовані, безпідставні і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial