Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON], уточнивши позовні вимоги, звернулася до суду із позовом до [PERSON], з залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмету спору [PERSON], про стягнення коштів в сумі 223 828,32 гривень. Свої вимоги мотивувала тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08 липня 2003 року. Ними було вирішено придбати за спільні кошти житловий будинок, розташований по вулиці Леніна, 71, смт Тарутине Одеської області, який належить відповідачу [PERSON] В усній формі вони домовились про вартість житлового будинку, яка склала 11 000 доларів США. 02 червня 2012 року позивач передала [PERSON] 200 доларів США завдатку за купівлю будинку, потім 03 вересня 2012 року в присутності свого чоловіка [PERSON] та чоловіка відповідача [PERSON] вона передала [PERSON] ще 6000 доларів США і вони домовились про те, що почнуть ремонтні роботи в будинку. Далі, 29 вересня 2013 року її чоловік [PERSON] передав [PERSON] решту коштів в сумі 3800 доларів США, що підтверджується розписками про отримання відповідачем коштів, тобто усього відповідач отримала 10000 доларів США (213 170 гривень). Після цього [PERSON] відала [PERSON] документи на будинок та на земельну ділянку. Крім цього, позивач здійснювала ремонт будинку та витратила коштів на суму 234486 гривень. Таким чином усього сума отриманих відповідачем благ складає 447 656, 65 копійок. Оскільки до теперішнього часу договір про купівлю продаж будинку між сторонами не укладений, позивач просить суд стягнути з відповідача половину від спільних коштів, які отримала відповідач за нікчемним (недійсним) правочином в розмірі 223828 гривень та витрати на правову допомогу. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, поданій в останній редакції 18 вересня 2015 року. Наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач в судове засіданні не зявилась. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов не визнала, просить відмовити у його задоволенні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] заперечував проти позову, окрім того посилався на те, що спір буде вирішено мирним шляхом. Проаналізувавши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та третьої особи, суд дійшов наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено і не оспорювалось сторонами, що позивач [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору) домовились із відповідачем [PERSON] про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу за 11000 доларів США жилого будинку разом із земельною ділянкою за адресою: вул. Леніна, 71, смт Тарутине Одеської області (а.с. 17, 18-24). Зазначений будинок разом із земельною ділянкою належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 30-34). На підтвердження зобовязання і в рахунок належних платежів відповідач [PERSON] отримала від подружжя [PERSON] 2 червня 2012 року, 3 та 29 вересня 2012 року всього 10000 доларів США (а.с. 38-40). Сторони домовились, що після передачі решти 1000 доларів США відповідачу [PERSON] буде оформлено договір купівлі-продажу зазначеного жилого будинку. До цього часу, враховуючи, що решта суми в розмірі 1000 доларів США відповідачу [PERSON] не передана, договір купівлі-продажу зазначеному будинку не укладався, право власності на нього не переоформлювалось. Незважаючи на це, позивач [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] з 2012 року проживають в спірному будинку і за час проживання зробили в ньому ремонт, вклавши в будівельні матеріали та оплату робіт спільних коштів на загальну суму 234486 гривень (а.с. 95-113, 122-130, 152). Відповідач [PERSON] в письмових запереченнях підтвердила факт непроведення з нею повного розрахунку та неукладення з цієї причини між сторонами відповідного договору купівлі-продажу жилого будинку, окрім того зазначила, що не надавала дозволу здійснювати в її будинку ремонтні роботи (а.с. 148). Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України (далі ЦК) попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Отже, суд доходить висновку, що сторонами в усній формі укладено попередній договір купівлі-продажу жилого будинку разом із земельною ділянкою за адресою: вул. Леніна, 71, смт Тарутине Одеської області. Відповідно до ст. 657 ЦК (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За ч. 1 ст. 635 ЦК попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Таким чином, попередній договір щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу жилого будинку разом із земельною ділянкою повинен був укладатися у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. За ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Враховуючи викладене, укладений сторонами в усній формі попередній договір щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу жилого будинку разом із земельною ділянкою є нікчемним. За ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. За наслідками укладеного попереднього договору подружжям [PERSON] передано відповідачу [PERSON] спільних 10000 доларів США, що на момент звернення з позовом складало 213170, 65 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України (далі СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, суд доходить висновку, що позивач має право на отримання своєї рівної частки (половини) від переданих відповідачу за недійсним правочином спільних коштів (213170, 65 гривень) на суму 106585,33 гривень. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 117243 гривень як половини вартості проведених ремонтних робіт в будинку на підставі ст. 1212 ЦК суд зазначає наступне. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі №6-122 цс14, ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Враховуючи, що між сторонами існував договірний характер правовідносин, положення ст. 1212 ЦК застосуванню не підлягають. Разом з тим, відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 390 ЦК добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Враховуючи, що згідно наведеної статті відшкодуванню підлягає сума, на яку збільшилась вартість будинку внаслідок ремонту, а не сума витрачених коштів на його ремонт, приймаючи до уваги, що для визначення суми, на яку збільшилась вартість будинку, необхідні спеціальні знання, судом неодноразово розяснювалось позивачу його право на ініціювання призначення відповідної експертизи (а.с. 151). Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Проте, позивач такого клопотання не заявив, а тому позов в решті позовних вимог задоволенню не підлягає за недоведеністю. Також, відповідно до ст.ст. 215, 220 ЦПК необхідно вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Зокрема, при подачі позову 29 липня 2015 року позивач сплатила 303,48 гривень судового збору (а.с. 1). В подальшому, при збільшенні позовних вимог 18 вересня 2015 року до 223828,32 гривень, позивач судовий збір не сплатила (а.с. 73-75). Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент звернення з уточненою позовною заявою) за подання позовної заяви майнового характеру повинен бути сплачений судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, зокрема позивач повинна була доплатити 1934,8 гривень (2238,28 303,48). Пунктом 18 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справу судом може бути розглянуто та змінено вимоги позивача без доплати суми судового збору з подальшим розподілом останнього між сторонами згідно зі статтею 88 ЦПК. У разі зменшення розміру позовних вимог зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Окрім того, позивач надала розрахункові квитанції щодо понесених витрат на правову допомогу, які надавалась адвокатами [PERSON] та [PERSON] (складання позовних заяв та участь у пятьох судових засіданнях) на загальну суму 2700 гривень (а.с. 8, 149). Відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Враховуючи викладене, суд вважає підтвердженими та доведеними понесені позивачем витрати на правову допомогу на суму 2700 гривень, а отже загальна сума судових витрат складає 4938,28 гривень. Таким чином, з урахуванням пропорції до розміру задоволених позовних вимог з відповідача [PERSON] необхідно стягнути 2351,56 гривень судових витрат (223828,32/106585,33=4938,28/2351,56), з них 1285,71 гривень витрат на правову допомогу на користь позивача [PERSON] та 1065,85 гривень недоплаченого судового збору на користь держави. З позивача [PERSON] суд на користь держави стягує решту недоплаченого судового збору в розмірі 868,95 гривень (1934,8-1065,85). Враховуючи викладене,

Outcome: partial