Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 28.02.2008 року в сумі 10091,88 грн., яка виникла через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. В обґрунтування зазначено, що рішенням суду від 15 листопада 2011 року з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 28.04.2011 р. в сумі 18927,00 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили, однак на сьогоднішній день не виконано, борг не погашено, тому вважають, що зобов`язання між сторонами не припинені, а тому на підставі ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача заборгованість, яка складається з інфляційних збитків в сумі 8388,45 грн., та розрахунку 3% річних по процентам за користування грошовими коштами в сумі 1703,43 грн. Ухвалою суду від 06 березня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін Ухвалою суду від 08 липня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні представник позивача Бродько А.І. наполягав на задоволенні позову з підстав, викладених в ньому. Суду доповнив, що він не знає, чи отримано виконавчий лист по справі № 2-2054/11 та чи пред`являвся виконавчий лист до виконання до виконавчої служби, рішення ж набрало законної сили, однак не виконано відповідачем. Він дійсно перебуває з АТ КБ «Приватбанк» в трудових відносинах, без обмежень. Відповідач [PERSON] позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що позовна заява пред`явлена як стягнення заборгованості по процентам за кредитним договором, натомість правова кваліфікація правовідносин вказує на зобов`язання, що виникають після спливу строку дії кредитного договору. Таким чином позивачем невірно зазначено правова кваліфікація виникнення правовідносин. При винесенні заочного рішення 15.11.2011 р. відповідача не було повідомлено про розгляд справи, а відтак він не мав можливості надати суду заперечення, а також виконати судове рішення добровільно. даних про те, що позивач звертався до суду за виконавчим листом, пред`явив його до виконання, тощо, позивачем не надано. Вважає, що оскільки він був обізнаний пор те, що з нього стягнуто грошові кошти на користь позивача, він не мав можливості виконати заочне рішення суду. В свою чергу позивач не вжив заходів щодо реального виконання судового рішення, не отримав виконавчого листа, не звернувся у встановлений строк до виконавчої служби з метою виконання рішення суду, що свідчить на настання правових наслідків прострочення кредитора у зобов`язанні. Тому відповідно до положень частини четвертої статті 613 ЦК України, оскільки не виконання зобов`язання встановленого судовим рішенням, зумовлено бездіяльністю кредитора, вважає, що є правові підстави для застосування правових наслідків прострочення кредитора у зобов`язанні. Крім того, позивачем надано розрахунок, проведений відповідно до «сукупного» індексу інфляції, який склав 144,32%. В той час, як нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державної службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. Наданий позивачем розрахунок індексу інфляції не відповідає вимогам закону, а відтак є недопустимим доказом в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Стосовно витрат на правничу допомогу, то оскільки представник позивача Бродько А.І. перебуває з позивачем в трудових відносинах, це унеможливлює окремої сплати адвокату гонорару за виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором. тому просить в задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2011 року, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 18.02.2008 р. станом на 28.04.2011 р. в сумі 18927,00 грн. та судові витрати (а.с. 5-6 - копія рішення). Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Після вимоги щодо дострокового повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Згідно частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини першої статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Так, щодо посилання відповідача на положення статті 613 ЦК України, то суд вважає необхідним зазначити наступне. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов`язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 ЦК України). Посилання відповідача на неможливість виконання ним судового рішення зв`язку з необізнаністю про його наявність, безпідставні, оскільки зазначене не звільняє його від виконання обов`язку з погашення кредитної заборгованості, так як факт укладення [PERSON] кредитного договору 28.02.2008 р. відповідачем не оспорюється. Оскільки у відповідача не було перешкод для належного виконання умов кредитного договору, як і перешкод щодо ознайомлення зі станом наявної заборгованості за кредитним договором, то вказані посилання суд вважає безпідставними (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі № 369/9787/15-ц) Разом з тим, в матеріалах справи відсутній належним чином обґрунтований розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором № б/н від 28.02.2008 р., який би підтверджував факт невиконання відповідачем судового рішення від 15.11.2011 р. та наявність підстав для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Більш того, позивач не надає до суду інформацію щодо наявності взагалі заборгованості за кредитним договором, оскільки в судовому засіданні відповідачем заявлено, що він має декілька кредитів та частково деякі з них погашав. Представник позивача, як вбачається як з матеріалів позову, так і з його пояснень, взагалі не володіє інформацією щодо стану заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.02.2008 р., як то: отримання банком виконавчого листа, наявності виконавчого провадження по вказаній справі, відсутність чи наявність часткового чи повного погашення заборгованості, тощо. Розмір інфляційних збитків та 3% річних просто нараховано на суму заборгованості, вказану в судовому рішенні від 15.11.2011 р. станом на 28.04.2011 р. Не надано такий розрахунок і представником позивача в судовому засіданні. В матеріалах справи лише наявний розрахунок інфляційних збитків на суму заборгованості 18927,00 грн. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог. Згідно ч.1,3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягає.

Outcome: dismissed