Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач в листопаді 2013 року звернувся до суду з даним позовом, в заяві вказав, що з 1982 року по 2004 рік він працював на шахтах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. Через роботу в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я і він змушений був звертатися за медичною допомогою. Обласною МСЕК 12.08.2004 року йому було вперше встановлено 40 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності, а міжрайонною спеціалізованою МСЕК 16.01.2007 року йому було безтерміново встановлено 65 % ступеня втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. За час роботи на шахтах з ним трапилося 4 нещасних випадки, внаслідок яких йому було травмовано палець правої руки, придавлено ноги, травмовано праву ступню та палець. Вважає, що через погіршення стану здоров'я та отримання трудового каліцтва він зазнав моральних страждань, а тому просить стягнути з на його користь з ДП «Львіввугілля» 15 000 грн., а з Фонду - 20 000 грн. в відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, позивач суду пояснив, що весь час працював в важких умовах праці: пил, вологість, шум, фізичне навантаження. Під час виконання трудових обов'язків він отримав дві травми, внаслідок чого МСЕК йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та 40 % втрати працездатності, а згодом йому було встановлено 65 % втрати працездатності. У зв'язку з професійним захворюванням та трудовим каліцтвом в нього погіршився стан здоров'я: появився кашель, травмовані нога та палець постійно болять, в тому числі і на зміну погоди. Представник ДП «Львіввугілля» в судовому засіданні проти позову заперечила, суду пояснила, що позивачем не зазначено обставин, з яких він виходив при оцінці моральної шкоди, а довідка МСЕК не може бут доказом спричинення власником моральної шкоди, оскільки вона встановлює лише факт втрати працездатності. Вказала, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого - позивач таких доказів суду не надав, тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник Фонду в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності у 2004 році в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. З 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З трудової книжки на ім'я [PERSON], акту розслідування професійного захворювання від 27.04.2004 року вбачається, що стаж роботи позивача в підземних умовах шахти вугільного басейну становить 21 рік 5 місяців. Як вбачається з відповіді на запит адвоката, наданої міжрайонною МСЕК 26.07.2013 року, [PERSON], 1953 року народження, вперше був оглянутий травматологічною МСЕК: - акт № 1817 від 10.07.2003 року, продовжено л/л; - акт № 2470 від 09.10.2003 року, встановлено ІІІ групу - загальне захворювання; - акт № 1039 від 12.08.2004 року, встановлено 40 % втрати працездатності на безтерміново; - акт № 78 від 16.01.2007 року, встановлено ІІ групу профзахворювання, 65 % - на безтерміново. Відповідно до копії актів про нещасний випадок на виробництві № 19 від 13.07.1985 року, № 56 від 06.11.1997 року, № 14 від 13.02.2002 року з позивачем [PERSON] під час виконання трудових обов'язків трапилися нещасні випадки внаслідок яких йому було травмовано ноги, нігтьову фалангу п'ятого пальця кисті лівої руки, перший палець правої руки. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено. Згідно ст. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши частково працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з професійною хворобою та трудовим каліцтвом, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задовлення.

Outcome: approved