Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач, [PERSON] , представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа: Територіальна громада в особі Виконавчого комітету Сенківської сільської ради Куп`янського району Харківської області про виділ частки з колгоспного двору та визнання права власності на частину житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач з моменту свого народження зареєстрована та проживає в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. А загальною площею 65,1 кв. м, житловою площею 49,3 кв. м., веранди а - 10,1 кв. м., сіни кладова а-1-а-1 - 7,8 кв. м., веранди а-1 - 13,4 кв. м., при якому є надвірні будівлі та споруди - гараж літ. Б, кухня літ. В, сіни літ. в, веранда літ. в-1, ганок літ. в11, сарай літ. Г, сарай літ. Д, погріб літ. Е, вбиральня літ. Ж, сарай літ. З, сарай літ. К, ворота №1, забор №3. В зазначеному житловому будинку проживали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На теперішній час в зазначеному будинку зареєстровані та проживають позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] . Зазначений житловий будинок є власністю колгоспного двору, головою якого був дідусь позивача [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщину після його смерті прийняли [PERSON] та [PERSON] . 16.04.2017 року при вирішенні питання щодо оформлення спадщини на вище зазначений житловий будинок, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що вона не являється спадкоємцем, та повідомлено про те, що позивач як член колгоспного двору втратила своє право на витребування частки з колгоспного двору, так як строк позовної давності було пропущено однак позивач зазначає, що строки звернення нею не пропущені, оскільки про своє порушене право вона дізналася лише після звернення до нотаріальної контори, а саме 16.04.2017 року. Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22.12.2017 року позов відповідача [PERSON] задоволено частково та визнано за нею право особистої приватної власності на 3/4 частини житлового будинку з відповідними господарськими надвірними будівлями, що розташований за адресою в [ADDRESS] , тому позивач вважає, що має правові підстави для виділу та визнання за нею права особистої приватної власності на ј частину зазначеного будинку як член колгоспного двору, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду. Позивача та її представник в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідачі, також в судове засідання не з`явилися. Відповідно до наданих заяв просять суд розглянути справу у їх відсутність. Позовні вимоги визнають в повному обсязі, не заперечують проти їх задоволення. Представник 3-ї особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, не заперечували проти їх задоволення. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. З`ясувавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази суд приходить до наступного. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Так,свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 29.04.1992 року в цілому з належними до нього спорудами, що розташований по [ADDRESS] , підтверджується, що дійсно житловий будинок [ADDRESS] належить до колгоспного двору, головою якого є [PERSON] (а.с. 5). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 серпня 2017 року, державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області, було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на частку житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , через те, що частка спадкодавця в житловому будинку не визначена та відносно неї існує спір. Копію заяви підтверджується, що [PERSON] відкликала заяву від 16.05.2017 року та повідомила про намір звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору. Відповіддю завідуючої Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області вих.. № 915/02-14 від 20.06.2017 року [PERSON] , роз`яснено право звернутися до суду з позовом про визнання за нею частки в майні колишнього колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , померлий [INFO] так як згідно довідки Сенківської сільської ради Куп`янського району Харківської області від 27.03.2017 року за № 232 [PERSON] була одним з членів колгоспного двору. Довідкою виданою Виконавчим комітетом Сенківської сільської ради Куп`янського району Харківської області за № 694 від 26.10.2017 року підтверджується, що головою домогосподарства будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , був [PERSON] станом на 01.07.1990 року були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , станом на 15.04.1991 року були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Довідкою виданою Виконавчим комітетом Сенківської сільської ради Куп`янського району Харківської області за № 810 від 03.11.2008 року підтверджується, що згідно запису в по господарській книзі сільської ради № 3, особовий рахунок № [NUMBER] за гр.. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,зареєстровано, як бувшими членами колгоспного двору, кожному по 1/5 частині житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22.12.2017 року позов [PERSON] задоволено частково та визнано за нею право особистої приватної власності на 3/4 частини житлового будинку з відповідними господарськими надвірними будівлями, що розташований за адресою в [ADDRESS] . В іншій частині позову відмовлено. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 131011529 від 16.07.2018 року підтверджується, що за [PERSON] зареєстровано право власності на ѕ частини житлового будинку з відповідними господарськими надвірними будівлями, що розташований за адресою в [ADDRESS] ( а.с. 4-19). Частиною першою ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у Постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якому у п. 37 вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Згідно ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно з ч.1 та ч.2 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ст. 370 ЦК України про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності: 1.Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.2. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а частина 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в частині 1 статті 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «Перший протокол», «Конвенція»): «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Фактично ця стаття Першого протоколу складається з трьох частин. Ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Оцінюючи аргументи, викладені в позові, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «РуїзТоріха проти Іспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що позивач станом на 15.04.1991 року була неповнолітньою особою, яка з зазначеного часу та до теперішнього часу проживає за адресою: [ADDRESS] , тому не втратила право на частку майна колгоспного двору, про порушення своїх прав позивач дізналася лише у квітні 2017 року, у зв`язку з чим перебіг позовної давності розпочався з квітня 2017 року. У зв`язку з цим суд вважає, що на момент припинення форми власності - колгоспний двір, позивач мала право на частку у майні, тому позовна вимога про виділ частки з колгоспного двору є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку суд зазначає, що позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права позивача на власність, у зв`язку з цим дана вимога також підлягає задоволенню, насамперед як спосіб захисту прав та інтересів позивача, оскільки Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Задоволення позову не порушує прав, свобод та інтересів відповідача, а також інших осіб.

Outcome: approved