Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 21.02.2002 року. Відповідно до заочного рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17.12.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] будо розірвано. В даній квартирі, окрім сина власника [PERSON] та її внука [PERSON] , зареєстрована колишня невістка - відповідач по справі [PERSON] , яка у вказаному житлі не проживає без поважних причин більше одного року (з серпня 2018 року), в квартирі особистих речей відповідача немає, а також інших ознак, що вказують на її фактичне місце проживання у зазначеному житлі. Посилаючись на те, що відповідач порушує права власника, не проживає в квартирі, участі в утриманні квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує, позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 26.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача адвокат Позняк С.М. позов підтримав, просив його задовольнити повністю, визнати такою, що втратила право користування житлом відповідача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов фактично визнала. Вказала, що вона дійсно проживала у шлюбі близько 9 років з сином позивача, у грудні 2018 року шлюб між ними було розірвано, з серпня 2018 року квартирою вона не користується, винаймає житло за іншою адресою. Деяке своє майно вона не забрала за домовленістю з чоловіком, воно їй поки-що не потрібне. Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу[PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 21.02.2002 року (а.с.4 - договір дарування). Відповідач[PERSON] зареєстрована в квартирі позивача, але не проживає в ній більше року, що не заперечується відповідачем (а.с.6, 19). Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Як свідчать матеріали справи, відповідач фактично не проживає у вказаній квартирі на протязі більше одного року; ніяких заходів по збереженню житла за собою відповідач не вживає; заходів по вселенню у квартиру не приймає. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач не проживає в квартирі[ADDRESS] ,25 понад один рік без поважних причин, а тому приходить до висновку, що позовє обґрунтованим і підлягає задоволенню. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За наведених обставин, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved