Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що з 02.07.2012 року згідно наказу за № 51-к була прийнята на роботу у ТОВ «Міт-Інвест», де працювала на посаді кухаря. Наказом від 22.07.2013 року за № 26-к позивача було звільнено згідно ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). Також зазначила, що вона працювала у день звільнення, але при звільненні з нею не було проведено належного розрахунку, внаслідок цього утворилася заборгованість ТОВ «Міт-Інвест» перед позивачем у виді 1458,56 грн. компенсація за невикористану відпустку. Крім того, позивач з посиланням на ст. 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача 16877,86 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 2000 грн. моральної шкоди та 1300 грн. витрат по оплаті правової допомоги. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просять суд задовольнити їх у повному обсязі. Зокрема, представник позивача пояснив, що [PERSON] працювала у день звільнення, однак відповідач не провів з нею належного розрахунку. Представник позивача стверджує, що після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про виплату боргу, але коштів не отримала. В обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди пояснив, що не виплата коштів призвела до душевних страждань позивача, оскільки за ці кошти, позивач планувала придбати продукти харчування, одяг, оплатити комунальні послуги. Крім того, позивач була змушена вживати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема позичати гроші, оскільки розраховувала на кошти, які мала отримати при звільненні, для утримання родини. Також представник позивача зазначив, що спору про розмір сум заробітної плати, належних при звільненні не виникало. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач представника в судове засідання не направив, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. На час завершення судового розгляду справи, повідомлення про причини неявки в судове засідання від відповідача не надходило. Відповідач направив до суду письмове заперечення проти позову, в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В заперечені відповідач посилається на те, що в ніч з 21 на 22 липня 2013 року на майновий комплекс, який знаходиться за адресою: смт. Єрки, вул. Льва Толстого, 25, Катеринопільського району, Черкаської області було здійснено рейдерський напад, що призвело до того, що з 22.07.2013 року ТОВ «Міт-Інвест» зупинило свою господарську діяльність, а тому позивач не міг працювати в день звільнення, а саме 22.07.2013 року. Відповідач стверджує, що позивач не звертався до нього з вимогою про розрахунок та заявляє, що у випадку звернення провів би з позивачем належний розрахунок. З цих же підстав, відповідач вважає, що моральна шкода позивачу завдана не була. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 5 ст. 169 ЦПК України наслідки, визначені частинами другою-четвертою цієї статті настають і в разі, якщо сторона залишить залу судового засідання. В судовому засіданні встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З трудової книжки [NUMBER] вбачається, що згідно наказу від 02.07.2012 року за № 51-к, позивач [PERSON] 02.07.2012 року була прийнята ТОВ «Міт-Інвест»» на посаду кухаря. Крім того, вбачається, що згідно наказу від 22.07.2013 року за № 26-к, позивача [PERSON] 22.07.2013 року було звільнено з роботи згідно ст. 36 КЗпП України.(а.с. 5-7). Відповідач повідомив суд про відсутність в нього документальних відомостей щодо належних позивачу платежів при звільненні. З витребуваних за клопотанням представника позивача відомостей від Катеринопільського відділення Звенигородської ОДПІ від 19.03.2014 року за № 502/23-12-18-02-014 вбачається, що розмір отриманої позивачем заробітної плати за фактично відпрацьовані робочі дні у липні 2013 року склав 1391,30 грн., виходячи з даного розміру, суд згідно постанови КМ України від 08.02.1995 року за № 100 визначає розмір середньоденної заробітної плати позивача.(а.с.40). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок досліджених доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність законних підстав для їх задоволення, оскільки судом встановлено, що відповідач за відсутності спору щодо розміру сум, які підлягають виплаті, не провів належного розрахунку при звільненні позивача, який працював у день звільнення. За таких обставин, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 22.07.2013 року по 24.03.2014 року в розмірі 10969,93 грн. При цьому, суд обраховує суму такого заробітку, виходячи з кількості робочих днів у періоді затримки - (173) та визначеної згідно постанови КМ України від 08.02.1995 року за № 100 (із наступними змінами та доповненнями) суми середньоденного заробітку позивача - 97,56 грн. (173х97,56=16877,86 грн.), 1458,56 грн. компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України суд визнає, що затримка розрахунку при звільненні, яка триває понад сім календарних місяці призвела до порушення законних прав позивача, внаслідок чого їй було заподіяно моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях останньої, з приводу неможливості оплатити витрати, придбати продукти харчування, одяг, оплатити комунальні послуги, частковій втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку джерел до існування, а також у зменшені його самооцінки в очах близьких йому людей. З урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню повністю в сумі 2000 грн. Вирішуючи відповідно до ст. 88 ЦПК України питання про розподіл судових витрат суд, враховує, що позивача згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, тому стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп. за вимогами майнового характеру та 229 грн. 40 коп., за вимогами про відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ст.ст. 84,88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати понесені останнім на правову допомогу в розмірі 1300 грн.. Враховуючи викладене,

Outcome: approved