Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Позивач вказує, що вона проживала однією сім`єю з відповідачем [PERSON] . [INFO] вона народила сина - [PERSON] , батьком якого є відповідач по справі. Після народження сина, шлюбні відносини між ними припинилися, оскільки відповідач взагалі не піклувався про неї та сина, не працював, постійно виникали конфлікти. Участі у вихованні сині відповідач не приймав та не приймає тривалий час. 10.10.2016 року Любашівським районним судом Одеської області було ухвалене рішення про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття. В подальшому, розмір стягуваних аліментів було збільшено і з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 2000 грн. до його повноліття до [INFO] . Однак, відповідач не сплачує аліменти, в зв`язку з чим заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.05.2020 року склала 25074 грн. 14 коп. Враховуючи, що заборгованість виникла на протязі декількох років, вона просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 11040 грн. відповідно до наданого розрахунку. Відповідач самоусунувся від виховання та догляду за дитиною, не займається його вихованням, не спілкується з дитиною, не надає дитині матеріальної допомоги. Тому, просила суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] та стягнути на її користь судові витрати по справі в сумі 1840 грн. 80 коп. Позивач в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, свої вимоги підтримала в повному обсязі (а.с. 48). Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, заперечень не надав, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення йому судової повістки (а.с. 47). Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню по слідуючим підставам. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом положень Конвенції ООН «Про права дитини», ч.2 ст.11, ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили . Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із свідоцтва про народження [PERSON] видно, що він народився [INFO] та його батьками є: мати: [PERSON] ; батько: [PERSON] (а.с. 7). Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] видно, що [PERSON] 25 квітня 2017 року уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 8). З характеристики [PERSON] № 116 від 23.07.2020 року видно, що вона працює на посаді секретаря НВК з серпня 2019 року та характеризується позитивно (а.с. 17). З характеристики з місця проживання № 38/02-12 від 22.07.2020 року Познанської сільської ради Любашівського району Одеської області видно, що [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 19). З характеристики [PERSON] видно, що він відвідує дитячий садок НВК «ЗОШ І-ІІІ ступені-дитячий садок», характеризується позитивно, батьком визнає [PERSON] (а.с. 20). З довідки про склад сім`ї № 242/02-14 від 22 липня 2020 року видно, що позивачка проживає з [PERSON] та двома дітьми: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 22). З довідки Познанського старостинського округу № 243/02-17 від 22 липня 2020 року видно, що [PERSON] до старостинського округу не звертався, участі у вихованні дитини не приймав та не цікавився (а.с. 23) Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 22 липня 2020 року видно, що вона проживає з чоловіком та двома дітьми в [ADDRESS] . Під час обстеження було встановлено, що будинок знаходиться в доброму стані, газифікований, є підсобне господарство, автомобіль, земельні ділянки, які обробляються самостійно (а.с. 24). З висновку органу опіки та піклування Любашівської РДА від 25.11.2020 року видно, що було розглянуто питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його сина: [PERSON] , [INFO] та прийнято рішення, що в інтересах дитини доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його сина: [PERSON] , [INFO] , так як він вихованням дитини не займається, ніякої допомоги дитині не надає, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї дитини (а.с. 39,40). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно закону відповідач зобов`язаний утримувати своїх дітей та надавати їм матеріальну допомогу, чого добровільно не робить. Таким чином, в судовому засіданні доведено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання своєї дитини: [PERSON] , [INFO] , а тому його необхідно позбавити батьківських прав відносно дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року видно, що із [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] на користь позивачки в розмірі 2000 грн. до його повноліття - до 19.02.2034 року (а.с. 10-11). З розрахунку № 3374 від 28 травня 2020 року державного виконавця Рудич І.С. Ширяївського РВ ДВС ПМУ МЮ (м.Одеса) видно, що заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] станом на 01.05.2020 року становить 25074 грн. 14 коп. (а.с. 25). Згідно ч.1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно наданого розрахунку неустойки (пені), який не оспорений та не спростований відповідачем, розмір неустойки (пені) за період з 26.11.2018 року по 01.05.2020 року становить 11040 грн. (а.с. 26). Тому, з відповідача належить стягнути на користь позивача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 11040 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і витрат на правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за подачу позову немайнового характеру у розмірі 840 грн. 80 коп., а також понесено витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. Вказані витрати обґрунтовані, документально підтвердженні (квитанція про сплату судового збору, квитанція на сплату витрат на правову допомогу). Тому, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 1840 грн. 80 коп. Крім того, вимога про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів при зверненні до суду позивачем судовим збором не оплачувалась, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір - 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved