Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даним позовом, який обґрунтовує тим, що 24 липня 2019 року вона зареєструвала з відповідачем шлюб. Від спільного життя у них, [INFO] народився син [PERSON] . Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, через що між ними постійно виникають сварки. За твердженнями позивача, вона з відповідачем стали одне одному чужими людьми, втратили почуття довіри, шлюбні відносини між ними припинені, можливості зберегти сім`ю немає, відповідач їй зрадив. Позивач переконана, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини, на примирення не згодна, а тому з врахуванням наведеного просить суд розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.01.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак, у прохальній частині позовної заяви просить суд справу розглядати без її участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 24 липня 2019 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 24 липня 2019 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що складено відповідний актовий запис № 524. Від спільного життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 24 липня 2019 року, Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Шлюбні відносини між сторонами припинено, спільне господарство не ведеться, позивач бажає розірвати шлюб і не має наміру примирятися з відповідачем. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям виявився невдалим, неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що позивач повністю втратила почуття поваги, любові та довіри до відповідача. Спору щодо поділу спільного майна позивачем не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, враховуючи бажання позивача змінити прізвище [PERSON] на дошлюбне [PERSON] , суд вважає, що дана вимога підлягає до задоволення.

Outcome: approved