Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову позивач посилався на ту обставину, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 19.08.2011 року, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Умовами договору передбачено обов`язок позичальника погашати боргові зобов`язання за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійсненні трати. Однак, у порушення умов договору відповідач погашення заборгованості не здійснював, у зв`язку з чим станом на 15.06.2020 року має заборгованість в розмірі 54083,67 грн, з яких: 1337,79 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1337,79 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 481,24 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625; 52264,64 грн - нарахована пеня. Тому, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 54083,67 грн за кредитним договором №б/н від 19.08.2011 року та судові витрати в розмірі 2102,00 грн. Представник відповідача Бурлай Д.В. надав відзив, за яким позов не визнав, обґрунтовуючи тим, що відповідач згоди на відкриття карткового рахунку не надавав, Анкет-заява не містить відомостей про бажаний кредитний ліміт, «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить чотири різних варіанта тарифів, а «Умови та Правила надання банківських послуг» не можуть бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - банку. Крім того, з наданих доказів вбачається, що відповідач має кредитний ліміт розміром 1000,00 грн, тому заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1337,79 не може бути обґрунтованою. Звертав увагу, що за випискою щодо руху коштів, наданою позивачем, відповідач зняв кошти всього 1000,00 грн та поповнив картку всього на 300,00 грн. Оскільки позивач не довів, що між сторонами було укладено кредитний договір, не підтвердив надання коштів відповідачу та відкриття карткового рахунку, не обґрунтував суму заборгованості, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю за недоведеністю та застосувати позовну давність до заявлених вимог. Позивач, надаючи відповідь на відзив, зазначив, що відповідач, підписавши Анкету-заяву ознайомився і погодився з Умовами та правилами, тому був ознайомлений з усіма умовами договору, який укладено у відповідності до чинного законодавства. Враховуючи приписи ст.204 ЦК України, за яким діє презумпція правомірності правочину та зважаючи надання банком коштів, є підстави вважати, що був укладений договір, а тому є законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Щодо розрахунку заборгованості зазначав, що з наданої виписки про рух коштів, яка є первинним документом та фіксує факт виконання операції і служить підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором, а відтак [PERSON] прийняв правила та умови користування картковим рахунком. Оскільки зобов`язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, позивач просив суд задовольнити вимоги у повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, у задоволені позову просив відмовити. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні в справі докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємозв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Так, суд встановив, що [PERSON] 19.08.2011 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанк». Представник відповідача заперечував щодо отримання відповідачем кредиту, про що суд зазначає, що підписання Анкети-заяви не є тотожним отримання суми кредитних коштів, а лише підтверджує підписання заяви щодо надання банківських послуг. Відтак факт підписання відповідачем Анкети-заяви 19.08.2011 року є доведеним. У Анкеті-заяві зазначено, що [PERSON] згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому виді. До кредитного договору позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 15.06.2020 року становить 54083,67 грн, з яких: 1337,79 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1337,79 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 481,24 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625; 52264,64 грн - нарахована пеня. за прострочене зобов`язання; Вирішуючи питання щодо наявності кредитних правовідносин між сторонами, суд керувався наступним. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У справі, що розглядається, застосування конструкції договору приєднання його умови розробив АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Указана позиція узгоджується з висновком, зробленим Верховним Судом у постанові №342/180/17-ц від 03.07.2019 року. За змістом ст. 1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту. У спорі, що розглядається, позивач стверджує, що відповідач [PERSON] , підписавши заяву-анкету, приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, а відтак між сторонами виникли кредитні правовідносини. У Анкеті-заяві позичальника від 19.08.2011 року, яку надав позивач, відсутні умови про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені. За відсутності в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки, достовірно не підтверджують вказаних обставин. Разом з тим, указана заява не містить й строку повернення кредитних коштів, а відтак відсутня дата, з якої у позивача виникає право на отримання неустоїки. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Отже, у разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19.08.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що саме умови цього Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначалося у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростоване позивачем при розгляді вказаної справи. У даному випадку, також, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (19.08.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13.10.2020 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.08.2011 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому, позовні вимоги щодо стягнення 481,24 грн - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 та 52264,64 грн - нарахованої пені, не підлягають задоволенню. Щодо суми тіла кредиту, отриманих відповідачем, вбачається зняття з карткового рахунку: -21.07.2015 року - 318,00 грн; -21.07.2015 року - 647,00 грн; -23.07.2015 року - 35,00 грн; -06.08.2015 року - 87,00 грн; -25.09.2015 року - 77,00 грн. Тобто, з наданого позивачем розрахунку та виписки щодо руху коштів вбачається, що відповідач отримав з карткового рахунку 1164,00 грн. Також за вказаними документами вбачається наступне погашення заборгованості: -05.08.2015 року - 100,00 грн; -23.09.2015 року - 20,00 грн; -25.09.2015 року - 100,00 грн; -05.11.2015 року - 50,00 грн; -19.12.2015 року - 50,00 грн; -17.06.2016 року - 2,50 грн; -12.10.2016 року - 500,00 грн; -21.10.2016 року - 100,00 грн; -19.11.2016 року - 100,00 грн; -25.03.2018 року - 2, 00 грн. Тобто, відповідач самостійно здійснив погашення заборгованості у розмірі 1024,50 грн. Таким чином, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що різниця отриманих та повернутих [PERSON] коштів становить 139,50 грн. Тому, враховуючи різницю фактично отриманих та використаних позичальником коштів, суд стягує з [PERSON] заборгованість у розмірі 139,50 грн. Указаний висновок суду узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року справа №342/180/17. Разом з тим,представник відповідача просив застосувати позовну давність до позовних вимог банку. Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування позовної давності, суд керувався тим, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки Анкетою-заявою не встановлено строку повернення боргу, відповідно до положень статті 1049 ЦК України позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Тому, враховуючи, що направлення позивачем позову до суду є пред`явленням вимоги, копію якого відповідач отримав 28.11.2020 року, кошти необхідно було повернути протягом 30 днів з дня отримання позову, тобто у строк до 28.12.2020 року. Борг протягом цього періоду не повернуто, відтак саме з 28.12.2020 року починається перебіг строку позовної давності, який за приписами ст.257 ЦПК України, встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З огляду на викладене, строк позовної давності до заявлених вимог не може бути застосованим. Суд, при винесенні рішення також керувався практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Тому, з урахуванням наданих суду аргументів позивача у позовній заяві та відповіді на відзив, аргументів відповідача, наданих у відзиві, суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши всі матеріали справи, при винесенні рішення надав детальне вмотивування тих, які є ключовими для сторін при обґрунтуванні вимог та заперечень. Щодо позовної вимоги про стягнення суми судових витрат, суд керувався вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, за якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із платіжного доручення від 14.09.2020 року позивачем при подачі позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 (дві тисячі сто дві) гривні. Позов задоволено частково, а саме на 0,25 % (139,50 грн х 100% : 54083,67 грн), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 4,25 грн (2102,00 грн х 0,25% : 100%). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial