Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 24 лютого 2015 року відповідач [PERSON] зобов'язаний сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання спільної малолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дочкою повноліття. Відповідач [PERSON] з липня 2016 року до квітня 2018 року включно аліменти не сплачував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по аліментам на суму 22 тисячі гривень. На підставі ч. 1 ст. 196 СК України, позивач просить суд стягнути з платника аліментів неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 1 % від суми заборгованості за кожний день прострочення. Позов подано до суду 17 липня 2018 року. Ухвалою судді Мурованокуриловецького районного суду від 19 липня 2018 року (а.с. 18) відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 07 серпня 2018 року справу призначено до розгляду по суті (а.с. 25). 09 серпня 2018 року до суду по пошті надійшло клопотання відповідача (а.с. 30-33), яке підписане 03 серпня 2018 року, про залишення позовної заяви без руху. 17 серпня 2018 року до суду по пошті надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 41-58). 22 серпня 2018 року судом від відповідача електронною поштою (а 30 серпня 2018 року - по пошті) отримано клопотання про розгляд процесуальних документів, винесення ухвал та направлення їх сторонам по справі. 27 серпня 2018 року представник позивача [PERSON] (а.с. 23) подала відповідь на відзив (а.с. 65-68). Ухвалою суду від 27 серпня 2018 року (а.с. 71-73) [PERSON] у задоволенні клопотання про залишення позову без руху та клопотання про надання представнику відповідача розумного строку для ознайомлення з матеріалами справи та про продовження підготовчого провадженнявідмовлено у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. В той же час цією ухвалою суд визнав поважною першу неявку відповідача в судове засідання по розгляду справи по суті, а тому на підставі ч. 1 ст. 240 та п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України судове засідання було відкладено до 17 вересня 2018 року (а.с. 71-73). В судове засідання ні [PERSON], ні її представник за довіреністю (а.с. 23) [PERSON] не з'явилися. Остання 07 серпня 2018 року подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 22). На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України судом ухвалено про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з'явився вдруге, хоча кожного разу належним чином був повідомлений про час і місце його проведення, про що свідчать розписки про отримання ним судових повісток (а.с. 64, 85). У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). На підставі цієї норми цивільного процесуального законодавства судом ухвалено про заочний розгляд справи. Розглянувши справу в судовому засіданні, зокрема, дослідивши надані сторонами докази та заяви по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. Так, сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 7) та рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 24 лютого 2015 року (а.с. 8-9), в якому зазначено, що прізвище матері дитини змінено із [PERSON] на [PERSON]. На підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 24 лютого 2015 року у справі №139/24/15-ц, яке набрало чинності 07 березня 2015 року (а.с. 8-9), [PERSON] зобов'язаний виплачувати аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON], [INFO], в сумі 1000 гривень щомісячно до досягнення дочкою повноліття. Розрахунком заборгованості № 48974211/7 від 18 травня 2018 року державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Києва ГТУЮ м. Києва (а.с. 11) доводиться твердження позивача про те, що з липня 2016 року до квітня 2018 року включно [PERSON] не виконував рішення суду, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 22 тисячі гривень. Цю обставину не заперечує і сам відповідач. Зокрема, разом з відзивом на позов [PERSON] подав копію квитанції № 9 від 22 травня 208 року (а.с. 52), з якої вбачається, що лише у травні 2018 року він сплатив [PERSON] заборгованість по аліментах за період з 01 липня 2016 року до 01 травня 2018 року в сумі 22 тисячі гривень. Доказів про поважність причини, з якої він допустив заборгованість з аліментів за майже два роки, [PERSON] суду не надав. Так, у відзиві на позовну заяву (а.с. 41-58) відповідач обґрунтував свою незгоду з позовом: 1) відсутністю спору про право; 2) застосування стороною позивача невірної позиції та невірних розрахунків при визначенні пені; 3) неправильно визначена підсудність спору; 4) відкриття провадження за позовом, що не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Зокрема, обставину, що відсутній спір про право, [PERSON] обґрунтовує тим, що станом на момент звернення [PERSON] до суду, у нього не існувало заборгованості зі сплати аліментів на її користь. Однак, така заява не спростовує твердження позивача про те, що заборгованість існувала впродовж 22-ох місяців до 1 травня 2018 року. Таким чином, позивач довела, що з вини відповідача як платника аліментів виникло прострочення сплати аліментів на її користь на 22 місяці. Частиною 1 статті 196 Сімейного кодексу України передбачено право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Заперечення відповідача про застосування стороною позивача невірної позиції та невірних розрахунків при визначенні пені не узгоджуються із відповідним законодавством. Так, в період з моменту виникнення у [PERSON] заборгованості і до 08 липня 2017 року ч. 1 ст. 196 СК України не містила кінцевого періоду, який мав би враховуватися для розрахунку неустойки (пені) за несплату аліментів, а тому Верховний Суд України сформував відповідні правові позиції (постанова від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15, постанова від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, постанова від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16), які застосовувалися місцевими судами, і які використала позивач (її довірена особа) при розрахунку пені за заборгованість з аліментів з 01 липня 2016 року до 08 липня 2017 року (а.с. 12). Тобто, у розрахунку позивача застосовано формулу, коли пені обраховувалася за кожен місяць прострочки шляхом множення заборгованості за аліментами за місяць на 1% пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, загальна сума неустойки (пені) визначалася шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Суд погоджується із такою позицією позивача і з таким її розрахунком пені за заборгованість з аліментів з 01 липня 2016 року до 08 липня 2017 року, а також встановлює, що за цей період відповідач має сплатити [PERSON] 3730 гривень пені. Після набрання чинності 08 липня 2017 року змінами до ч. 1 ст. 196 СК України змінився порядок нарахування пені за прострочення сплати аліментів. Зокрема, пеня нараховується у розмірі 1 відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення сплати аліментів до дня повного погашення або до дня ухвалення рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Позивач скористалася новою формулою нарахування на заборгованість по аліментах за період з 08 липня 2017 року до 01 травня 2018 року (а.с. 12) Так, враховуючи вимогу і розрахунок позивача (суд, відповідно до приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України не може виходити за межі позовних вимог), станом з 08 липня 2017 року і на день повного погашення відповідачем заборгованості з аліментів (22 травня 2018 року), кількість днів існування заборгованості складала 273. Використовуючи формулу, визначену у ч. 1 ст. 196 СК України, враховуючи природу неустойки у вигляді пені, визначеної ч. 3 ст. 549 ЦК України, а також

Outcome: approved