Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач - [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], звернулась з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], вселення та визначення порядку користування квартирою, виділивши їй з дитиною у користування житлову кімнату площею 16,2 кв.м., а житлові кімнати площею 10, 7 кв.м. та 13,1 кв.м. виділити у користування відповідачам; місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. Позовні вимоги, мотивовані наступним. 02.07.2994 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] Після одруження вона переїхала до чоловіка, почала проживати в [ADDRESS], де і була зареєстрована. [INFO] у них народився син - [PERSON] . 17.04.2001 року квартира була приватизована в рівних долях на всіх зареєстрованих в ній осіб - на неї, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 20.01.2008 року вона розірвала шлюб з [PERSON], а 07.12.2013 року уклала новий шлюб з [PERSON] Після розірвання шлюбу до травня 2014 року її син - [PERSON] вільно користувався кімнатою 16, 2 кв.м., в якій постійно проживав за час шлюбу батьків, де зберігалися його речі, приходив до батька, ночував, хоча позивач вже виїхала на орендовану квартиру, проте, після травневих свят 2014 року [PERSON] змінив замки у вхідних дверях в квартиру, створивши перешкоди у вільному користуванні квартирою. Оскільки порушено право позивача та неповнолітнього [PERSON] на користування квартирою, співвласниками якої вони є, позивач була вимушена звернутися до суду. В судовому засідання представник позивача - [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, пояснивши, що у кімнаті 16,2 кв. м. завжди проживав малолітній [PERSON], подружжя до розлучення проживало в кімнаті 10,2 кв. м. Після розірвання шлюбу у 2008 році, позивач з сином продовжували проживати в спірній квартирі, зокрема, у кімнаті площею 16, 2 кв.м., до 2013 року, тому при становленні порядку користування квартирою бажано було б зберегти той порядок користування спірною квартирою, який склався. Представник позивача зазначила, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи співвласниками квартири, в ній не проживали, оскільки фактично мешкають за межами міста Києва. Відповідачі 1, 3 - [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з'явилися, направили до суду письмові заперечення проти позову, обґрунтовані тим, що мають місце сумніви у тому, що [PERSON] є рідним (генетичним) батьком малолітнього [PERSON] Відповідач 2- [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] пояснила, що разом зі своїм чоловіком заробила спірну квартиру, прописали в ній свою невістку та онука, останні взяли участь у приватизації квартири, проте, мають розуміти, що жодного відношення до неї не мають, підтвердила, що ключів від вхідних дверей у квартиру позивач та її син не мають, проте, зазначила, що їй невідомо, чи змінював її син замки. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. києві державної адміністрації - Кушнір С.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що дитина є співвласником квартири і має право користуватися належною йому часткою. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. У сторін наявний спір щодо порядку користування квартирою. Відповідно до технічної характеристики квартира складається з трьох ізольованих кімнат загальною площею 64,46 кв.м., житловою площею 40, 00 кв.м. Місцями загального користування мешканців є кухня, ванна кімната, вбиральні, вбудовані шафи та лоджія, на яку є вихід з житлової кімнати 16, 2 кв.м. З урахуванням наданих сторонами пояснень, стану здоров'я відповідачів 2,3, їх похилого віку, інтересів малолітнього [PERSON], плану квартири щодо розташування кімнат та міць загального користування, часток кожного співвласника у співвідношенні до жилої площі квартири, суд дійшов до висновку про встановлення наступного порядку користування квартирою [ADDRESS]: виділити у користування позивача та дитини житлової кімнати площею 13, 1 кв.м.; а житлові кімнати площею 10, 7 кв.м. та 16, 2 кв.м. виділити у користування відповідачів; місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. Відповідно до ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодного доказу про те, що позивач з сином була незаконно виселена з квартири, намагалася вселитися, а відповідачі перешкоджали такому вселенню, суду не надано. Отже, вимога про вселення є недоведеною, тому не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідачами визнається той факт, що позивач та дитина [PERSON] не мають ключів від вхідних дверей у квартиру. Відповідно, з метою захисту права власності позивача та дитини, підлягає частковому задоволенню вимога про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та неповнолітньому [PERSON] у користуванні квартирою шляхом передачі їм ключів від вхідних дверей. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позов задоволений частково (позовна вимога немайнового характеру), з відповідачів підлягають стягненню понесені судові витрати позивача пропорційно до задоволеної частини вимог - в розмірі 243,60 грн., а саме - по 81 грн. 20 коп. з кожного відповідача.

Outcome: partial