Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилався на те, що 29 жовтня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] отримав позику в розмірі 20 000 євро строком до 10 листопада 2011 року. Разом з тим, відповідач у вказаний термін позику не повернув, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 04 листопада 2014 року становить 323667,46 грн. та 29023,66 грн. - 3% річних від суми боргу. Просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 352691 грн. 12 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3527 грн. за подання позовної заяви до суду. Справа слухалась у відсутність сторін, які в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися судом про місце та час розгляду справи. Позивач надав заяву, в якій судове засідання просив провести у його відсутність. Позов підтримав у повному обсязі. У разі відсутності відповідача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи через публікацію в пресі оголошення. Причину своєї неявки суду не повідомив. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що позивач не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 29 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав позику в розмірі 20 000 євро строком до 10 листопада 2011 року (а.с.5). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцю розписку (а.с.5). Враховуючи норми чинного законодавства та судової практики, можна дійти висновку про те, що договір позики належить до реальних договорів і, отже, вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а обов'язки з договору позики виникають тільки для однієї сторони - позичальника, бо отримавши у власність передані йому позикодавцем гроші або речі, позичальник стає зобов'язаним повернути позикодавцю таку ж суму грошей, або рівну кількість грошей такого ж роду і якості й, відповідно, дана розписка незалежно від найменування документа є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов'язань та свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики. Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такого самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як встановлено судом, в обумовлений у договорі строк відповідач [PERSON] грошові кошти позивачу не повернув, на заяву позивача про добровільне повернення коштів жодним чином не відреагував, у зв'язку з чим він був змушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики та борговою розпискою в розмірі 20 000 євро. Згідно довідки офіційного курсу Національного банку України сума боргу за договором позики у розмірі 20 000 євро станом на 04 листопада 2014 року становить 323 667 грн. 46 коп. (а.с.8). Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи зі змісту наведених вище норм закону, суд приходить до висновку, що позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики у зв'язку із простроченням позичальником строку повернення позики й відповідно нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому, суд вважає також обґрунтованими й вимоги позивача про стягнення на його користь з [PERSON] трьох відсотків річних у розмірі 29 023 грн. 66 коп. Крім того, суд вважає, що з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню і судові витрати, понесені ним у зв'язку зі зверненням його до суду з даним позовом.

Outcome: approved