Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2020 року звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 серпня 2018 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 433. Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося. З січня 2020 року між позивачем та відповідачем фактично припинені шлюбні стосунки, вони не мають єдиного бюджету та не ведуть спільного господарства. Подальше збереження шлюбу неможливе, оскільки між сторонами повністю втрачено почуття любові та поваги. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано за підсудністю на розгляд до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська в порядку ст.31 ЦПК України, яка фактично надійшла на адресу суду 08 грудня 2020 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2020 року, у вказаній цивільній справі визначено головуючим суддею суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 09 грудня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, натомість її представником адвокатом Кодолою Б.С. через канцелярію суду подано заяву, в якій просив розглядати справу без участі позивача, заявлені вимоги підтримані. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, натомість через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої просив здійснити розгляд цивільної справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 03 серпня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис № 433 (а.с.9). Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину: сина [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом із матір`ю, тобто позивачем у справі, що підтверджується заявою [PERSON] від 03 червня 2020 року про надання згоди на місце проживання та реєстрацію спільної із позивачем дитини разом із матір`ю, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шабашовим О.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 825 (а.с.6, 7). Таким чином, між позивачем та відповідачем відсутній спір про місце проживання спільної дитини та поділ майна. Також, встановлено, що між сторонами фактично припинені шлюбні стосунки, тривалий час сторони не ведуть спільного господарства, між ними примирення неможливе. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. Суд враховує, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони не бажають поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення не приймають, доказів протилежного не надано, збереження шлюбу суперечить інтересам сім`ї, а тому надання сторонам строку для примирення суд вважає недоцільним. Причиною розпаду сім`ї є протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що позивачем не було заявлено клопотання про відновлення її дошлюбного прізвища після розірвання шлюбу, суд вважає необхідним його не змінювати. Таким чином, суд вважає, що сімейно-шлюбні відносини припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому суд дійшов висновку, що сім`я сторін розпалася остаточно та не може бути відновлена. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої сплачені позивачем судові витрати підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: approved