Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач, АТ КБ «ПриватБанк», у вересні 2019 року, звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - [PERSON] , в якій прохає стягнути з нього заборгованість за договором № б/н від 26 жовтня 2007 року, яка склалася станом на 09 липня 2019 року, у сумі 11 402 гривні 99 копійок та судові витрати у сумі 1921 гривня (а.с. 1-3). В обґрунтування позовних вимог вказав, що на підставі укладеного договору № б/н від 26 жовтня 2007 року [PERSON] отримав кредит у сумі 5200 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ним та Банком Договір. Відповідач зобов`язався погашати кредит, сплачувати відсотки за користуванням ним і комісію у терміни та на умовах, що передбачені договором. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши [PERSON] доступ до коштів на його картковому рахунку. Однак, відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки кредитні кошти витратив та не повертає. Внаслідок цього, станом на 09 липня 2019 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 11 402 гривні 99 копійок, яку позивач прохає стягнути із [PERSON] разом із судовими витратами у сумі 1921 гривень. Ухвалою суду від 25 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 45). Відповідачу надсилалась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками до неї, однак ним не вчинено дій із отримання поштової кореспонденції (а.с. 48-50). Відповідно до вимог ст. 272 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористався. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № б/н, згідно з яким позичальнику надано кредит у сумі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно із умовами укладеного сторонами договору, розмір відсоткової ставки за користування кредитом становить 36% річних. Ці умови кредитного договору визначені у заяві позичальника від 26 жовтня 2007 року (а.с. 10), яка містить посилання на те, що вона (заява), разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між банком та позичальником договір про надання банківських послуг. Відповідно до довідки про умови кредитування, що підписана відповідачем, сторонами погоджено розмір та умови нарахування пені та штрафів (а.с. 11). Однак, надані докази погодження сторонами істотних умов кредитного договору не передбачають права банка в односторонньому порядку змінювати розмір кредитного ліміту. Витяг із Умов та правил надання банківських послуг таким доказом не є, оскільки не містить підпису відповідача. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно із вимогами п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.ст. 3, 6, 11, 525, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст. 1054, 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Частиною 3 ст. 642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із вимогами ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який не містить підпису відповідача, не є належним, допустимим та достатнім доказом ознайомлення відповідача із вказаними Умовами та правилами, а також доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору в письмовій формі, як це передбачено нормами ст.ст. 207, 1055 ЦК України. За відсутності підпису відповідача неможливо стверджувати про те, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» розумів позичальник, ознайомився і погодився із ними, підписуючи заяву - анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи, на момент отримання їх відповідачем, взагалі містили умови кредитування, зокрема умови та порядок зміни розміру кредитного ліміту. Роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено і постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У постанові від 03 липня 2019 року, у справі № 14-131цс19, Верховним Судом сформульовано аналогічну правову позицію про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил, викладених у частині першій статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», як з моменту виникнення спірних правовідносин так і до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Внаслідок цього, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Тому, вирішуючи позовні вимоги суд виходить виключно із тих письмових доказів, які підписані позичальником і містять умови кредитування. Відповідно до наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості, станом на 09 липня 2019 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 11 402 гривні 99 копійок, з яких 5175 гривень 83 копійки заборгованість за кредитом, 1892 гривні 97 копійок заборгованість за простроченим кредитом, 7682 гривні 69 копійок заборгованість за простроченим кредитом, 2566 гривень 55 копійок пеня, 748 гривень 45 копійок пеня за несвоєчасність сплати суми боргу на суму від 100 гривень, 1019 гривень 19 копійок заборгованість по штрафам (а.с. 4-9). Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими та достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, що визначені змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Банк уклав із [PERSON] кредитний договір та надав йому у тимчасове користування грошові кошти на умовах їх повернення, по мірі витрачання зі сплатою відсотків за користування грішми. Позичальник умови договору належним чином не виконує, оскільки кредитні кошти витратив, після чого їх кредитору не повернув. Внаслідок цього, право банка на повернення йому його власності - кредитних коштів, порушено, а тому підлягає судовому захисту. Банк має право вимагати стягнення заборгованості з [PERSON] , і реалізував це право, звернувшись до суду. З цих підстав позовні вимоги про стягнення заборгованості із [PERSON] за кредитним договором підлягають частковому задоволенню. Так, заявлена позивачем до стягнення сума неповернутого кредиту в розмірі 5175 гривень 83 копійки та простроченого кредиту у розмірі 1892 гривні 97 копійок не є належним чином доведеною, через те, що наданими доказами підтверджується факт видачі кредиту лише на суму в 1000 гривень. Про це свідчить надана суду копія заяви-анкети позичальника, з якої вбачається, що працівником банку, при видачі кредитної картки відповідачу, серед істотних умов договору передбачено розмір кредиту, який є рівним 1000 гривень, та розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, що є рівною 36% річних. Заява-анкета позичальника не містить примітки про те, що банк має право в односторонньому порядку змінювати розмір кредитного ліміту як в більшу, так і в меншу сторони. Банком зазначено, що розмір кредитного ліміту склав 5200 гривень, однак доказів на підтвердження факту збільшення кредитного ліміту матеріали справи не містять. У будь-якому разі, розмір кредитного ліміту не міг бути збільшений позивачем в односторонньому порядку, оскільки сторонами кредитного договору не було досягнуто угоди про таке право банку при підписанні відповідачем анкети позичальника та довідки про умови кредитування. Оскільки сума заборгованості за кредитом та за простроченим кредитом не може перевищувати суми встановленого відповідачу кредитного ліміту, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення 1000 гривень простроченого кредиту. Решта вимог про стягнення заборгованості за кредитом та за простроченим кредитом задоволенню не підлягають. За статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому можливість їх одночасного застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором підтверджує недотримання припису частини першої статті 61 Конституції України про заборону повторного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц). Вирішуючи позовні вимоги про стягнення пені та штрафу, суд виходить із того, що відповідачем підписано довідку про умови кредитування, якою встановлено розмір та умови сплати штрафу та пені при порушенні строків виконання зобов`язання за кредитним договором. Сума нарахованої позивачем неустойки у вигляді пені та штрафів становить 4 334 гривень 19 копійок (2566 гривень 55 копійок пеня, 748 гривень 45 копійок пеня за несвоєчасність сплати суми боргу на суму від 100 гривень, 1019 гривень 19 копійок заборгованість по штрафам). Докази заподіяння банку дійсних збитків простроченням позичальника суду не надані. Через те, що відповідач, згідно із розрахунком позивача, заборгованості за відсотками за користування кредитом не має, а сума простроченого кредиту становить 1000 гривень, спираючись на ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно із якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, а також на положення ст. 61 Конституції України, враховуючи те, що неустойка має компенсаторну функцію, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та про часткове задоволення вимог про стягнення пені у розмірі 130% від суми простроченого зобов`язання, тобто у сумі 1300 гривень. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеної суми позовних вимог, що становить 20,17 % від ціни позову. Розмір судового збору, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача розраховується судом наступним чином: 1921 гривня*0,2017 = 387 гривень 47 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial