Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] (місце реєстрації: [ADDRESS] ) звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] (місце реєстрації: [ADDRESS] ) про стягнення боргу за договором позики із заставним забезпеченням, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 лютого 2014 року відповідач позичила у позивача за договором позики із заставним забезпеченням грошову суму у розмірі 2100 доларів США, що на сьогоднішні день еквівалентно 56700 грн. строком на три місяці. 24 травня 2014 року відповідач гроші не повернула, але обіцяла повернути протягом кількох місяців. Також в умовах нестабільної ситуації у державі, початку загрозливої ситуації на сході України, сторони домовились, що термін позовної давності вони встановлюють строком у 6 років. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання, тому позивач вимушений звернутися до суду. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 09 годину 00 хвилин 19 серпня 2019 року. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики із заставним забезпеченням, та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 годину 00 хвилин 24 грудня 2019 року. 05 лютого 2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач зазначає, що окрім суми боргу вона також просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 2834 грн., та інфляційне зростання боргу 27587,83 грн. Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином: у відповідності до частини 6\~статті 128 ЦПК України\~- шляхом направлення судової повістки із розпискою рекомендованим листом з повідомленням на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві. Подав на адресу суду заяву, в якій він просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до судового засідання не з`явився за невідомою суду причиною, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - у відповідності до пункту 1 частини 7\~статті 128 ЦПК України: шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Тому, за наявності умов, передбачених ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2\~статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд\~(ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копії договору позики від 24 лютого 2014 року (а.с.9-10) вбачається, що [PERSON] отримує від [PERSON] позику на суму 19500 грн., що еквівалентно 2100 доларів США. Повернення зазначеної в даному договорі суми позики може мати місце за бажанням позичальника протягом трьох місяців, але не пізніше 24 травня 2014 року. Надана позика є безпроцентною, тобто за користування нею відсотки не стягуються. Пунктом 6 даного договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником, він сплачує позикодавцю 10% від суми позики за кожен день прострочки. У випадку збільшення курсу валют, а саме доларів США, по відношенню до гривні на 10% та більше, позичальник повинен сплатити суму основного грошового зобов`язання відповідно до нового курсу валют. Даний договір підписаний обома сторонами. Суду не відомо того факту, що відповідач оспорювала достеменність свого підпису на цьому договорі. Відповідно до копії додаткової угоди до договору позики із заставним забезпеченням від 24 травня 2014 року, який укладений між позивачем та відповідачем, сторони домовились про те, що у відповідності до діючого законодавства України термін позовної давності до вимог про стягнення боргу за договором позики із заставним забезпеченням установлені сторонами тривалістю у шість років. Тобто ця додаткова угода однозначно свідчить про те, що відповідач отримала від позивача грошові кошти у борг, оскільки у протилежному випадку вона б не підписувала цю додаткову угоду. Згідно копії договору застави від 24 лютого 2014 року (а.с.11-13), який укладений між [PERSON] та [PERSON] , остання як предмет застави є 3-х кімнатна квартира, проте у цьому договорі не зазначено, яка саме ця квартира, де вона розташована. Відповідно дост.\~509\~Цивільного Кодексу\~України (далі ЦК України) \~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від божника виконання його обов`язку. Згідно ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статті\~526,\~527 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтями\~610,\~611 ЦК України\~визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частинами 1, 2\~статті 536 ЦК України\~визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 1046-1047 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю договору позики від 24 лютого 2014 року є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У встановлений договором строк, відповідач кошти не повернув, та не повернув його на теперішній час, що він і не спростовує під час розгляду даної справи і у судовому засіданні, як і не спростовує свій підпис на цій розписці. Статтею\~625 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч.\~1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч.\~2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст.\~625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних, а згідно копії розписки, яка знаходиться в матеріалах справ сторони в ній як у договорі не передбачили іншого розміру процентів річних, та узагалі не передбачали ніякий розмір, а тому у даному випадку слід застосовувати вимоги закону, а саме ст.\~625 ЦК України. За змістом статей\~524 та 533 ЦК України грошовим є\~зобов`язання,\~яке виражається\~в грошовій\~одиниці України\~(або\~грошовому еквіваленті\~в іноземній\~валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012\~р. у справі №\~6-49цс12). Зобов`язальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов`язань (наприклад, обов`язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов`язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Згідно з п.\~3 ч.\~1 ст.\~611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею\~549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.\~2 ст.\~549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.\~3 ст.\~549 ЦК). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання. Водночас формулювання ст.\~625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.\~2 ст.\~625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6\~червня\~2012\~року у справі №\~6-49цс12, від 24\~жовтня\~2011\~року у справі №\~6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.\~625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17\~жовтня\~2011\~року у справі 6-42цс11). Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч.\~3 ст.\~549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст.\~625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Відповідно до ч.\~2 ст.\~625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч.\~1 ст.\~612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.\~1 ст.\~631 ЦК України). Згідно зі статтями\~251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею\~530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Згідно зі ст.\~614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст.\~617 ЦК). Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст.\~625 ЦК, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу\~х 3\~%\~/\~365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. \~ \~ \~ \~Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач укладав з позивачем договір позики, відповідачем не доведено належним чином спростування укладання цього договору, оскільки відповідач на протязі усього розгляду справи не прибув до суду та не надав доказів на спростування того факту, що вона укладала з позивачем договір позики, окрім того, вона не зверталася до правоохоронних органів з приводу того, що позивач шахрайськими діями змусила скласти та підписати її вищевказаний договір, і тому суд приходить до висновку, що дійсно існує зобов`язання між сторонами, це зобов`язання є грошовим, позивачем доведена наявність прострочення у виконанні відповідачем зобов`язання. Також, встановлено, що існують правові підстави для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до правил ст.625 ЦК\~України. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 24 лютого 2014 року в сумі 56700 грн., 3% річних 2834 грн. та інфляційного зростання в сумі 27587,83 грн., суд приймає розрахунок позивача з цього приводу, а саме щодо індексу інфляції та 3% річних, відповідач не скористався своїм правом та не надав суду свої розрахунки. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з підстав, які викладені вище. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved