Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2017 року звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON], визначивши третьою особою по справі , Служба у справах дітей Аміністрація Південного району Кам'янської міської ради прохаючи суд про наступне: - надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країни [PERSON], неповнолітньому [PERSON] [INFO] у супроводі матері [PERSON], та/або уповноважених нею осіб, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку без згоди та супроводу батька [PERSON] [INFO], на період перебування за межами України протягом трьох років. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 11 серпня 2001 року по 21 січня 2011 року позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. 29 січня 2002 року від шлюбу народився син [PERSON] , але відносини у позивачки з колишнім чоловіком погіршилися та на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська 21 січня 2011 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу, сторони стали проживати окремо. Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 21.01.2011 р. з відповідача на користь позивачки стягується аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO]. Із моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач із власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Згідно з вимогами ст. 313 ЦК України, фізична особа, що не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з вимогами ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і вїзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документи у дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органом внутрішніх справ за місцем проживання. Згідно з вимогами п. 2-2 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон та проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного із батьків, здійснюється у разі предявлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 18 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 2 ст. 10 Конвенції про права дитини, що прийнята 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року передбачено те, що держава-учасниця цієї Конвенції поважає право дитини та її батьків залишити будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися у свою країну; щодо права залишити будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними у цій Конвенції іншими правами. Нормами цієї Конвенції також передбачено, що при здійсненні усіх дій, які вчиняються державними чи приватними установами, у тому числі і судами, щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, у максимально можливій мірі забезпечується виживання та здоровий розвиток дитини. З наведених підстав, виходячи із пріоритетності інтересів неповнолітньої дитини, спираючись на норми ст.ст. 7, 155 СК України, вважає, що має право на задоволення позову. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримав, прохав задовольнити. Пояснення надав аналогічні його тексту. Додатково пояснив, що позивачка бажає вивезти дитину на відпочинок в [PERSON] Після розлучення позивачка зустріла іншого чоловіка, в неї склалися сімейні відносини і в січні 2016 року вони одружилися, її чоловік громадянин [PERSON] [PERSON] [PERSON] Хав'єр, він приватний підприємець. В [PERSON] чоловік позивачки має приватне житло, та позитивно ставиться до перебування неповнолітнього сина позивачки в своєму житті та житлі, як для відпочинку так і для оздоровлення сина дружини. Сам неповнолітній [PERSON], неодноразово наполягав на тому, що має бажання і намір подорожувати разом із матір'ю, та гостювати у неї в [PERSON]. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі, а також з допомогою поштової телеграми до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] [INFO] до [PERSON], що підтверджується з копією вище вказаної телеграми, але Відповідач не пояснюючи жодної причини і не відмовляючи у задоволенні прохання про оформлення дозволу, уникає спілкування як з позивачкою так і з їх спільним сином, не даючи жодного пояснення крім зайнятості на роботі. Що шкодить інтересам дитини, та позбавляє його можливості перебувати разом із матірю, отримувати лікування та можливість оздоровлення. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Неповнолітня особа [PERSON], суду пояснив, що його батьками є [PERSON] та [PERSON], який після припинення подружнього життя із його матірю припинив спілкування і з ним, як із сином. Більш семи років батько не спілкується із ним, не цікавиться його життям, не приймає участі у його вихованні та розвитку. Коли виникло питання про його тимчасовий виїзд за кордон до [PERSON], де живе мамин чоловік, де йому була запропонована можливість відпочити та оздоровитися на канікулах, батько не пішов на оформлення дозволу до нотаріуса, хоча і обіцяв. Тому його мати вимушена була звернутися із позовом до суду. Своїми діями батько шкодить йому в можливості бути разом із мамою, яка періодично виїжджає до [PERSON], що погіршує його становище. Також він не може отримати лікування рівня вищого ніж він отримує в Україні, і яке він потребує для підтримання стану свого здоровя. Просить суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання в черговий раз не прибув, хоча згідно до вимог ст.. 74 ЦПК України про дату, час та місце судового розгляду, повідомлений належним чином, будь яких клопотань, заяв не подавав, причину неявки не повідомляв. Так як згідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився надала заяву про проведення засідання без їх участі та зазначила що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Згідно до вимог ст..ст. 36, 74 ЦПК України, вислухав представника позивача щодо згоди на проведення судового розгляду у відсутність не зявившихся сторін. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, то може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлювати заочне рішення). Представник Позиваки не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. З цих підстав суд, спираючись на норми ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матірю позивачки [PERSON] та бабусею онука [PERSON]. Її донька [PERSON] у січні 2016 року вийшла заміж за громадянина [PERSON], і з цього періоду періодично виїжджає до зазначеної країни. На час відсутності доньки, онук перебуває під її та дідусевим наглядом та піклуванням, батько онука [PERSON] самоусунувся від своїх батьківських обовязків, тільки справно сплачує аліменти. Із сином, відповідач взагалі не спілкується і не цікавиться його життям. Онук навчається у НВК № 7 у 10 класі, має певні захворювання. А тому має потребу у тимчасовому виїзді до [PERSON], де йому буде надана можливість оздоровлення та відпочинку, та лікування. Донька неодноразово намагалася звязатися із відповідачем для вирішення цього питання шляхом оформлення у нотаріуса дозволу з боку відповідача на тимчасовий виїзд онука до [PERSON], але марно, так як відповідач завжди ухилявся від цього. Вважає в інтересах дитини буде його тимчасові виїзди до [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є дідусем онука [PERSON], та батьком позивачці, яка у 2016 році одружилася із громадянином [PERSON], та тимчасово виїздить до зазначеної країни, де живе у житлі свого чоловіка, який радий спілкуванню з онуком та запрошує його до себе на відпочинок. Також онук потребує лікування, яке можливо у [PERSON]. Батько онука [PERSON], з 2010 року самоусунувся від будь-якого спілкування із сином, не цікавиться навіть його життям, здоровям, та розвитком. Коли донька просила його оформити дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, відповідач ухилився від цього. Заслухавши пояснення представника позивачки, неповнолітньої особи, свідків [PERSON], [PERSON], вивчив докази надані сторонами, дослідив матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що з 11 серпня 2001 року по 21 січня 2011 року позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], що підтверджено поясненнями сторін. 29 січня 2002 року від шлюбу між позивачкою та відповідачем, народився син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію народження дитини (а.с.9), виданий Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 60 від 12.02.2002 року. Також, як встановлено під час судового розгляду, сторони [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.01.2011 року (а.с. 10). Згідно до пояснень представника позивачки, неповнолітньої особи, свідків [PERSON], відповідач починаючи з 2010 року не спілкується з сином, не приймає участі у його вихованні, утриманні, та не цікавиться його життям, та їх син [PERSON] проживав і проживає разом із позивачкою, що підтверджено актом про проживання (а.с. 16). Позивачка [PERSON] 30.01.2016 року зареєструвала шлюб із Сересо [PERSON] Хавєр, який є громадянином [PERSON], що підтверджено поясненнями сторін та свідків, та свідоцтвом про реєстрацію шлюбу Баглійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 13 від 30.01.2016 року (а.с. 11). Так як встановлено під час судового розгляду, з підстав можливості відвідування та проживання у державі [PERSON], позивачка тимчасово виїжджає до зазначеної країни, що підтверджено тимчасовим реєстраційним документом позивачки (а.с. 13). Також з метою оздоровлення сина [PERSON], який потребує лікування, що підтверджено виписним епікризом (а.с . 14), позивачка зверталася до відповідача для отримання дозволу, шляхом оформлення нотаріального дозволу, що підтверджено в ході судового розгляду. Факт неодноразового звернення позивачки до відповідача в досудовому порядку підтверджено її письмовим повідомленням (телеграмою а.с. 20, 21) про запрошення відповідача до нотаріальної контори для оформлення дозволу на тимчасовий виїзд сина за кордон Для виїзду до держави [PERSON], у неповнолітньої особи [PERSON] оформлений закордонний паспорт громадянина України (а.с. 15). Крім того, як пояснено з боку представника позивача, неповнолітньої особи, свідків, позивачка також звязувалася із відповідачем за телефоном з цього ж питання, що було неодноразово. Як зясовано під час судового розгляду, відповідач ухилився від явки до нотаріальної контори для досудового врегулювання цього питання, що підтверджено довідкою (а.с. 22). Так, згідно до вимог ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених КонституцієюУкраїни, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог ст. 1, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених законом та виїхати в Україну; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції прав дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Позивач має бажання та можливість разом із неповнолітнім сином тимчасово виїжджати за межі України для відпочинку та оздоровлення, однак позбавлена такого права, в звязку із тим, що відповідач не надає в добровільному порядку згоди на оформлення проїзного документу дитині на виїзд за кордон, а також згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Бажання матері оздоровити сина за кордоном не суперечить чинному законодавству, а реалізація права матері і неповнолітньої дитини відпочивати у обраному ними місці, відповідає інтересам дитини. Крім того, важливим для вирішення цього спору є думка дитини [PERSON], який бажає виїжджати разом із матірю до іноземної держави, де проходити оздоровлення, проводити з нею час та отримувати лікування. Таким чином, право неповнолітньої дитини на виїзд з України та право матері на вивезення своєї дитини за межі України з боку відповідача, який не приймає участі при вирішенні цього питання, не прибуває до суду, не висловлює свою позицію в письмових запереченнях чи погодженні із позовом, а таким чином порушується з боку відповідача. Враховуючи позицію сторін, в тому числі думку неповнолітнього, позицію органу Опіки та піклування Адміністрації Південного районну Камянської міської ради, які підтримали позицію позивачки, суд приходить до висновку щодо позовні вимоги заявлені [PERSON] є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Виходячи із приписів ст.. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачкою при зверненні із позовом підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, що відповідає сумі 640 гривень (квитанція а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved