Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Дидинська Б.М., звернулася у суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що між сторонами 22.08.2006 року у відділі ДРАЦС Виноградівського РУЮ зареєстровано шлюб, актовий запис №169. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . На даний час дочка [PERSON] проживає з батьком, а син Аріан з позивачкою. Спільне життя у сторін не склалося через відсутність взаємопорозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, віросповідання, відсутність взаємоповаги. Сторони тривалий час спільно не проживають. З посиланням на викладене позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] . У свою чергу, представником відповідача - адвокатом Киретів В.В., подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає, однак не згідний з обставинами, яким позивач обгрунтовує свої позовні вимоги. Вказує, що не відповідає дійсності інформація, викладена у довідці Виноградівської міської ради від 19.05.2020 року про те, що позивач [PERSON] разом із сином проживає в [ADDRESS] . Також у позовній заяві вказано, що подружжя [PERSON] тривалий час спільно не проживає, що не відповідає дійсності. У відповідача [PERSON] відсутнє відчуття, що вони з дружиною тривалий час не проживали разом. В грудні 2018 року подружжя [PERSON] виїхали проживати в м.Прага Чеської Республіки, де орендували квартиру, одночасно орендуючи квартиру і в м.Біла Церква Київської області, фактично проживаючи на дві країни одночасно. Надалі в грудні 2019, відповідач з дітьми вирішили в подальшому проживати в м.Києві, де [PERSON] знайшов квартиру для подальшої оренди. В подальшому - в лютому 2020 року він з дітьми літаком полетів в м.Прага до дружини, де вона абсолютно добровільно погодилась на переїзд в м.Київ, про що 12 лютого 2020 року навіть підтвердила це письмово. Після цього син залишився з мамою, а батько з донькою відлетіли в м.Київ, після чого в березні 2020 року в м. Київ разом з сином мала прилетіти і [PERSON] , як подружжя домовилось раніше. Однак ні в березні 2020 року, коли розпочався карантин у зв`язку з пандемією коронавірусу в світі, ні після послаблення карантину дружина з сином [PERSON] в м.Київ до чоловіка й доньки не прилетіла, а повідомила відповідача про намір розлучитися. Після послаблення карантинних заходів [PERSON] 25.06.2020 року прилетів до дружини в м.Прагу, де разом з сином [PERSON] та дружиною проживав два тижні і 12.07.2020 року він повернувся в м.Київ, де до 26.07.2020 року змушений був знаходитись вдома на обсервації. Відповідач стверджує, що донька [PERSON] хоче проживати в м.Київ з батьком, як і молодший син [PERSON] також хоче проживати з обома батьками в Україні, однак позивач йому цього не дозволяє. Не заперечує відносно розірвання шлюбу із позивачкою, однак просить врахувати викладені вище доводи при прийнятті рішення. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представником позивача, адвокатом Дидинською Б.М., яка діє на підставі ордеру від 20.05.2020 року, подано до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представником відповідача, адвокатом Киретівом В.В., який діє на підставі ордеру від 22.07.2020 року, подано до суду письмову заяву про розгляд справи без особистої участі відповідача та його представника. Не заперечують проти задоволення позову про розірвання шлюбу між сторонами. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено судом, сторони уклали шлюб 22.08.2006 року, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Виноградівського РУЮ у Закарпатській області, про що було зроблено актовий запис №169, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 19.02.2020 року. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між подружжям, як стверджує позивач у своєму позові та відповідач у відзиві на позов, припинені. Як вбачається із доказів, які подані позивачем на ствердження своїх позовних вимог, син позивачки - [PERSON] , 2013 р.н., проживає разом із матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] (довідка Виноградівської міської ради №1369 від 19.05.2020 року). У свою чергу, до відзиву відповідача на позовну заяву додано копію письмового зобов`язання [PERSON] від 12.202.2020 року, у якому остання зобов`язується ходити до церкви протистанської кожну неділю чи суботу, та на домашні групи два рази в тиждень, завдяки чому буде проживати зі своїм чоловіком та дітьми і буде їх виховувати в Божому напрямку. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалась остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно ст. 56 ч. 3 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, а ч. 4 цієї ж статті передбачає, що примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Outcome: approved