Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить скасувати рішення №18 засновника (власника) Приватного підприємства «Мінераліз» (код за ЄДРПОУ: 37105205, адреса: 35364, Рівненська область, Рівненський район, с. Грушвиця Друга, вул. Середній Гай, 1А, оф. 1) від 04 вересня 2018 року про звільнення [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) з посади генерального директора Приватного підприємства «Мінераліз» (код за ЄДРПОУ: 37105205, адреса: 35364, Рівненська область, Рівненський район, с. Грушвиця Друга, вул. Середній Гай, 1А, оф. 1) з 05 вересня 2018 року; визнати незаконним формулювання причин звільнення [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) з посади генерального директора Приватного підприємства «Мінераліз» (код за ЄДРПОУ: 37105205, адреса: 35364, Рівненська область, Рівненський район, с. Грушвиця Друга, вул. Середній Гай, 1А, оф. 1) на підставі п.1-1 ст. 41 КЗпП України; зобов'язати Приватне підприємство «Мінераліз» (код за ЄДРПОУ: 37105205, адреса: 35364, Рівненська область, Рівненський район, с. Грушвиця Друга, вул. Середній Гай, 1А, оф. 1) змінити формулювання причин звільнення [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) з посади генерального директора ПП «Мінераліз» (код за ЄДРПОУ: 37105205), вказавши формулювання причин звільнення: «за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України»; зобов'язати Приватне підприємство «Мінераліз» (код за ЄДРПОУ: 37105205, адреса: 35364, Рівненська область, Рівненський район, с. Грушвиця Друга, вул. Середній Гай, 1А, оф. 1) змінити дату звільнення [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) з посади генерального директора ПП «Мінераліз» з 05 вересня 2018 року на 03 вересня 2018 року. 11.10.2018 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі та постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог /а.с.31-32/. Відповідач про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак правом подання відзиву не скористався, інших заяв, клопотань, суду не надав. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного тексту судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). Судовий розгляд справи призначено на 10.12.2018. Суд на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Статтею 43 Конституції України задекларовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, державою гарантується захист громадянам від незаконного звільнення. Трудові відносини, що виникають у процесі праці, регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Реалізація працівником своїх здібностей до продуктивної і творчої праці відбувається шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Згідно із ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір породжує тривалі правовідносини між власником або уповноваженим ним органом (підприємством, установою, організацією) і працівником. Водночас закон визнає за його сторонами право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, установлених законодавством про працю. Пунктом 1 ч.1 ст.23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Суд вважає доведеним факт перебування позивача у трудових відносинах з ПП «Мінераліз» з 30.05.2017, про що є наказ від 03.05.2017 № 44-к /а.с.7/. 31.08.2018 засновником(власником) ПП «Мінераліз» було винесено рішення №16 про звільнення [PERSON] з посади генерального директора ПП «Мінераліз» з 03 вересня 2018 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та з 04 вересня 2018 року призначено тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора ПП «Мінераліз» [PERSON] /а.с. 8/. 04.09.2018 засновником(власником) ПП «Мінераліз» було винесено рішення №18 про звільнення [PERSON] з посади генерального директора ПП «Мінераліз» з 05 вересня 2018 року на підставі п. 1-1 ст. 41 КЗпП України /а.с. 11/. 10.09.2018 на адресу позивача надійшов лист-повідомлення від ПП «Мінераліз», датований 06.09.2018, за змістом якого [PERSON] повідомлено про його звільнення з посади генерального директора ПП «Мінераліз» 05 вересня2018 року на підстві рішення № 18 засновника (власника) ПП «Мінераліз» від 04 вересня 2018 року відповідно до п. 1 прим.1 ст.41 КЗпП України /а.с.9/. Предметом судового дослідження спірних трудових правовідносин, які виникли у цій справі, є підстави звільнення позивача: припинення трудового договору за згодою сторін чи внаслідок його розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Плунум Верховного Суду України в п. 8 своєї Постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зі змінами роз'яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про приипинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, тобто не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника визначені ст. 38 КЗпП України. Отже, законодавством надано працівнику право вільно розпоряджатися своїми правами, зокрема щодо розірвання трудового договору. Водночас власник, на відміну від працівника, позбавлений права на свій розсуд розірвати трудовий договір, укладений на невизначен ий строк, або відмовити працівнику в його розірванні. Право власника на розірвання трудового договору є значно більш обмеженим, ніж таке ж право працівника. Власник вправі із своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. І лише за наявності права на звільнення працівника власник реалізує його на свій розсуд: він вправі звільнити працівника або не звільняти. При цьому прямим обов'язком власника є звільнити працівника, у разі подання останнім відповідної заяви. Статтею 43 Конституції України в Україні заборонено застосовувати примусову працю. Чинне законодавство України не містить поняття примусової праці, проте основними міжнародними документами, що спрямовані на заборону примусової праці, є зокрема Конвенція про примусову чи обов'язкову працю, № 29 (1930), ратифіковано Указом Президії Верховної Ради УРСР від 9 червня 1956 року, чинна (далі - Конвенція № 29) та Конвенція про скасування примусової праці, № 105 (1957) ратифіковано Законом України від 05.10.2000 № 2021-ІІІ, чинна (далі - Конвенція № 105). Примусова праця означає будь-яку роботу чи службу, що її вимагають від якої-небудь особи під загрозою якогось покарання і для якої ця особа не запропонувала добровільно своїх послуг (п. 1 ст. 2 Конвенції № 29). Примусова праця також може проявлятися як засіб політичного впливу чи виховання або як засобу покарання за наявність чи за висловлювання політичних поглядів, чи ідеологічних переконань, протилежних усталеній політичній, соціальній, чи економічній системі; б) як метод мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку; в) як засіб підтримання трудової дисципліни; г) як засіб покарання за участь у страйках; д) як захід дискримінації за ознаками расової, соціальної і національної приналежності чи віросповідання (ст. 1 Конвенції № 105). З вищевикладеного слідують дві обставини, які мають юридичне значення для визнання роботи чи служби примусовою працею. По-перше: відсутність добровільної пропозиції особи надати свої послуги для виконання певної роботи; по-друге: можливість застосування будь-якого покарання у випадку відмови від виконання роботи. При дослідженні письмових доказів судом встановлено, що [PERSON] було звільнено з посади генерального директора ПП «Мінераліз» 03.09.2018 на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за чинним рішенням засновника №16 від 31.08.2018. Відповідачем не подано доказів на спростування вказаних обставин, як не подано і доказів про скасування рішення засновника ПП «Мінераліз» №16 від 31.08.2018. Таким чином суд встановив доведеним той факт, що днем звільнення [PERSON] є 03 вересня 2018 року. Відповідно до ч.ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Плунум Верховного Суду України в п. 22 своєї Постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зі змінами роз'яснив, що при розгляді справ про звільнення за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чивраховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступкуі заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Жодного з порушень, які є свідченням про винні дії позивача як керівника підприєства, внаслідок чого заробітна плата виплачувалась несвоєчасно або в розімрах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати, у наданих суду доказах - рішенні засновника № 18 від 04.09.2018 не зазначено. З матеріалів справи слідує, що питання про можливість вчинення позивачем винних дій, як керівником підприємства, не вирішувалось. Водночас відповідачем не було встановлено винних дій позивача, а одразу винесено безпідставне та необгрунтоване рішення про його звільненн з керівної посади на підставі п.1-1 ч.1. ст. 41 КЗпП україни. Для встановлення наявності кредиторської заборгованості ПП «Мінераліз» та аналізу фінансового стану підприємства з метою перевірки підстав та законності звільнення [PERSON] адвокатом [PERSON], який діє в інтересах позивача, 01.10.2018 було направлено адвокатський запит до Рівненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області та ПП «Мінераліз» про витребування копії балансу (звіту про фінансовий стан), що подавались ПП «Мінераліз» за період з 01.01.2016 по 05.09.2018, та копії звту про фінансові результати (звіту про сукупний дохід) за цей період (а.с.14-21). Однак, на час розгляду справи в матеріалах справи відсутні відповіді Рівненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області та ПП «Мінераліз» на вищевказані адвокатській запити. Крім цього, організаційно-розпорядчі документи ПП «Мінераліз», якими є, зокрема накази, положення, акти цього кооперативу, які надані суду як докази на підтвердження обставин у цій справі, не відповідають вимогам чинного законодавства з таких підстав. Єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи) законодавчо унормовано у Правилах організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.06.2015 за № 736/27181 (далі - Правила). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов'язковим для виконання всіма установами. Згідно із п. 11 ч. 1 «Загальні вимоги до створення управлінських документів» Розділу ІІ оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування мають відповідати Національному стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07 квітня 2003 року № 55 (далі - ДСТУ 4163-2003) (далі - Стандарт). Цей Стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: - органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; - підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності (далі - організацій). Стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту і розташовування реквізитів документів; вимоги до бланків та оформлювання документів; вимоги до документів, що їх виготовляють за допомогою друкувальних засобів (пп. 1.1, 1.2 ч. 1 Стандарту). Частина 4 Стандарту містить склад реквізитів документів, зокрема документ повинен містити реєстраційний індекс документа. Крім цього, організаційно-розпорядчі документи оформляють на бланках. Розміщення реквізитів на бланку повинно відповідати ДСТУ 4163-2003. Зразки бланків затверджуються розпорядчим документом установи (п. 1 ч. 2 Правил). Як вбачається із наданих позивачем письмових доказів, зокрема рішень засновника (власника ) ПП «Мінераліз», такі документи не відповідають обов'язковим вимогам, які містяться в Правилах та Стандарті, в них мітиться, зокрема: дати та номери рішень, однак відсутній такий обов'язковий реквізит, як реєстраційний індекс. При розгляді питання стосовно правомірності застосування п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суд зазначає,що рішенням засновника ПП «Мінеразіз» від 04.09.2018 щодо звільнення позивача за винні дії, внаслідок чого заробітна плата виплачувалась несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати, не встановлено його винних дій, та наслідків несвоєчасності виплати заробітної плати або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку про відсутність всіх ознак порушення, визначеного як підстава звільнення у п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, як головної умови звільнення позивача за винні дії та відсутність дійсного існування, а також достовірного встановлення уповноваженим органом їх наявності у порядку та згідно вимог, що встановлені чинним законодавством. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Чинним законодавством визначено процесуальні обов'язки сторін, які останні повинні сумлінно дотримуватися. Порядок подання доказів визначено у статті 83 ЦПК України, відповідно до частини третьої цієї статті відповідач повинен подати суду докази разом із відзивом. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ст. 83 ЦПК України). Відповідач не надав суду жодного доказу у встановлений законом строк на спростування доказів та обставин, зазначених позивачем. З урахуванням вимог чинного законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Оцінивши наявні у справі докази, суд прийшов висновку, що [PERSON] в розрізі трудових правовідносин з відповідачем ПП «Мінераліз» реалізував своє право на звільнення за згодою сторін з 03 вересня 2018 року, про що засновником на виконання свого обов'язку було винесено рішення №16 від 31.08.2018 про звільнення позивача з посади генерального директора, та в порушення вимог чинного трудового законодавства повторно було звільнено позивача, застосувавши інші підстави для звільнення, які за своєю правовою природою мають негативний характер та можуть спричинити негативні наслідки для подальшого працевлаштування позивача, що вказує на порушення відповідем порядку звільнення, тобто конституційного права позивача на працю. Дії відповідача щодо прийняття рішення №18 04.09.2018 про звільнення позивача із займаної посади з 05 вересня 2018 року мають ознаки спонукання позивача проти його волі до примусової праці, оскільки такі дії вчинені за відсутності бажання [PERSON] та правових підстав продовжувати виконувати свої посадові обов'язки, оскільки рішенням №16 від 31.08.2018 про його звільнення одночасно призначено тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора [PERSON] з 04.09.2018, і 04.09.2018 засновник звільнив вже звільненого позивача з посади генерального директора на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, тобто застосував до позивача ці положення КЗпП України як покарання за відмову від виконання ним, що заборонено Конституцією України та міжнарожними документами. Крім цього, суд визнав незаконним та безпідставним звільнення позивача на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за відсутності фактичних даних, які підтверджують: - винність дій керівника підприємства; - несвоєчасність виплати заробітної плати або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, вимоги позивача щодо скасування рішення №18 засновника (власника) ПП «Мінераліз» про звільнення від 04.09.2018 та визнання незаконним формулювання причин звільнення на підставі п. 1-1 ст. 41 КЗпП України знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, є обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Задовольнивши позовні вимоги про скасування рішення №18 від 04.09.2018 та визнання незаконним формулювання причин звільнення на підставі п. 1-1 ст. 41 КЗпП України відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача змінювати формулювання причин та дати звільнення позивача у скасованому рішенні №18 від 04.09.2018, оскільки такі позовні вимоги суперечать одна одній, тому не можуть застосовуватись одночасно, отже є взаємновиключеними. При цьому, відповідно до рішення засновника (власника) ПП «Мінераліз» від 31.0.2018 позивач [PERSON] звільнений із посади генерального директора ПП «Мінераліз» 03.09.2018 на підставі п. 1 ст. 36 КЗПП України за угодою сторін. Для захисту порушеного права позивача суд вважає необхідним визнати [PERSON] звільненим з 03.09.2018 з посади генерального директора ПП «Мінераліз» на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін. На підставі викладеного вище суд прийшов висновку про задоволення позову шляхом скасування рішення №18 засновника (власника) ПП «Мінераліз» від 04.09.2018 про звільнення [PERSON] з посади генерального директора ПП «Мінераліз» з 05.09.2018 року, визнання незаконним формулювання причин звільнення позивача на підставі п.1-1 ст. 41 КЗпП України, та визнання [PERSON] звільненим з 03.09.2018 з посади генерального директора ПП «Мінераліз» на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 704,80 грн відповідно до квитанції № 17846306 від 02.10.2018. Враховуючи те, що судом задоволено позов, то відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial