Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Позивач в вересні 2019 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 28.06.2016 року між позивачем та відповідачем в електронній формі було укладено договір позики № 59235, відповідно до умов якого останньому в позику було надано грошові кошти в сумі 1500 грн. Посилаючись на те, що у встановлений договором строк відповідач кошти не повернув, позивач просив стягнути з останнього надані в позику кошти в сумі 1498 грн., заборгованість по процентам в сумі 26 829,18 грн., заборгованість за простроченими процентам в сумі 28 911,40 грн., а всього стягнути 57 238,58 грн. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» частково не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог частково. Відповідач не заперечував факт укладення з позивачем договору позики, отримання згідно умов договору коштів в сумі 1500 грн. та щодо неповернення цих коштів в обумовлені договором строки та по теперішній час. Також зазначив, що обсяг нарахованих відсотків є неспівмірним з отриманим розміром позики та є несправедливим. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі - Закон № 675-VIII), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону № 675-VIII. Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону № 675-VIII передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII. Встановлені судом фактичні обставини у справі свідчать про те, що Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст. ст. 641,644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та визнано відповідачем, що 28.07.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір позики № 59235, відповідно до умов п.1.1,1.3 якого відповідачу було надано в позику кошти в сумі 1500 грн. строком на 30 днів, з поверненням останньої згідно графіку розрахунків до 27.08.2016 року. Таким чином, належить дійти висновку, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору. Встановлені фактичні обставини у справі та пояснення відповідача, який визнав факт укладення договору, свідчать про те, що позичальник [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк і спосіб грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, платежів на виконання договору не здійснював, внаслідок чого прострочив зобов`язання за яким виникла заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі позики у 1498 грн., що підлягає присудженню з відповідача на користь позивача, а також заборгованість за процентами за користування позикою, при вирішенні вимог про стягнення яких суд виходить з наступного. Згідно п. 1.5. договору нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 20 (двадцять гривень 00 копійок) за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього Договору; 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків (п. 3.1. договору). Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 27 серпня 2016 року в сумі 2310,00 грн., з яких 810,00 грн. сплата процентів за користування позикою за період з 28 липня 2016 року по 27 серпня 2016 року (а.с.42-43). За наданим позивачем суду розрахунком видно, що станом на 22.08.2019 року позичальнику прострочена заборгованість в сумі 57238,58 грн., з яких 1498,00 грн. основний борг, 26829,18 грн. заборгованість по відсоткам, 28911,40 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 59235 від 28.07.2016 року ТОВ «Веллфін», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики на 30 днів, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі не пізніше 27.08.2016 року. Таким чином, позикодавець ТОВ «Веллфін» відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто за 30 днів з 28.07.2016 року по 27.08.2016 року, розмір яких за перевіреним в судовому засіданні розрахунком, виходячи з процентної ставки 1,8% за кожен день, становить 810,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в свою чергу, після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати за користування позикою проценти передбачені договором. Досліджений розрахунок заборгованості та підстави заявленого позову свідчать про те, що решта визначеної позивачем до стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою в сумі 54930,58 грн. (26019,18 грн. строкової заборгованості та 28911,40 грн. простроченої) нарахована в межах періоду з 28.08.2016 року по 22.08.2019 року, який виходить за межі строку кредитування та така сума заявлена з підстав, передбачених ст. ст. 1048, 1049 ЦК України як відсотки за користування коштами позики, а не як відповідальність за прострочення зобов`язання згідно ст.625 ЦК України. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а вимоги згідно ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялись, то заявлена позикодавцем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування позикою за період, який виходить за межі строку кредитування є безпідставною та задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1921 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial