Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати із [PERSON] на утримання їх сина [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення ним повноліття. Свої позовні вимоги позивач пояснює тим, що відповідно до виконавчого листа виданого Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області із відповідача було стягнено на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення останнім повноліття. Однак, на думку позивача, на сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою та значно нижчою ніж та, що необхідна для належного утримання неповнолітнього сина, відповідач є працездатною особою, працевлаштований та отримує заробітну плату, а тому може та зобовязаний сплачувати аліменти в розмірі, який буде достатнім для належного утримання їх сина, за таких обставин позивач звернулася із відповідним позовом до суду. Вказана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 17.04.2018 року. Відповідач до суду направив відзив на позовну заяву в якому зазначив, що він від сплати аліментів у розмірі визначеному судом не ухиляється та добросовісно виконує свої аліментні зобовязання, також зазначив, що його матеріальний стан з часу винесення судом рішення про стягнення із нього вказаного вище розміру аліментів змінився, він був переведений на 0.25 ставки, а в подальшому звільнений із займаної посади у звязку із скороченням штату, що стверджується даними трудової книжки. Крім того відповідач має групу інвалідності, а тому йому доводиться витрачати значні ресурси на підтримання свого стану здоровя, що впливає на його матеріальний стан. Таким чином розмір доходу відповідача складається лише від його підприємницької діяльності, які є досить мінливими та пенсії по інвалідності, що не відповідає сукупному доходу, який заявлений позивачем. Разом із тим сам позивач доказів зміни свого матеріального стану до суду не надала, а тому відповідач вважає вказані позовні вимоги необґрунтованими та такими, які задоволенню не підлягають. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. Відповідно до виконавчого листа Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 02.03.2018 року із відповідача було стягнено на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення останнім повноліття. Таким чином суд вважає доведеним обовязок відповідача по утриманні свого неповнолітнього сина. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що відповідач сплачує аліменти яких недостатньо для утримання дитини, окрім того змінилося і чинне законодавство, яке визначає мінімальний розмір стягуваних аліментів, сам же відповідач є працездатною особою, працевлаштований та отримує постійний стабільний дохід, а тому може та повинен сплачувати аліменти у більшому розмірі. Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст.9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Статтями 180-181 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини. Будь-яких доказів з приводу невиконання рішення суду чи наявності заборгованості по сплаті аліментів згідно вищевказаного рішення, позивачем не надано і судом не встановлено. Навпаки, як вбачається із доданих відповідачем до відзиву доказів останній добровільно сплачує аліменти у повному обсязі, крім того згідно з довідкою Золотоніського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби від 24.04.2018 року №294 з 13.03.2018 року проводиться стягнення аліментів з пенсії боржника та як з ФОП в розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно. Доказів наявності заборгованості боржника по сплаті аліментів матеріали справи не містять. Як вбачається із копії трудової книжки відповідача, останній звільнений із займаної посади у звязку із скороченням штату, а заявлений позивачем розмір доходу відповідача від підприємницької діяльності податковими деклараціями, які досліджені судом в судовому засіданні. З матеріалів позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду з позовом є також внесення змін в чинне законодавство щодо розміру стягуваних аліментів. Однак такі доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зміни (збільшення) розміру аліментів. Окрім того, збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не є окремою підставою для збільшення розміру аліментів передбачених статтею 192 СК України. У ст. 192 СК України наведено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду. У цій статті передбачена можливість, а не обов'язковість задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.. СК України не передбачена можливість зміни розміру аліментів у зв'язку зі змінами в законодавстві, не передбачено перегляду судом визначеного рішенням суду розміру аліментів в зв'язку з такими змінами і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII. Більше того, за загальним принципом дії норм права закон не має зворотної дії в часі, а відповідно до ч. 1ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України» при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. А тому, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Жодних доказів про погіршення свого матеріального стану чи стану здоров'я позивач суду не надала. Майновий стан позивача фактично не змінився. Твердження ж позивача стосовно того, що відповідач має достатній дохід, а його матеріальний стан є достатнім для підвищення розміру аліментів, не підтверджуються жодними доказами, які додані до матеріалів справи. Суд враховує, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином суд констатує, що докази покращення матеріального стану відповідача в матеріалах справи відсутні, докази погіршення матеріального стану позивача суду не надані. Окрім того, при розгляді позовів про збільшення розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Так, при вирішенні питання щодо збільшення розміру аліментів суд має з'ясувати наявність обставин, передбачених як ч.1 ст.192 СК України, так і ч. 1ст. 182 СК України. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнена, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору залишити за рахунок держави.

Outcome: dismissed