Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до суду позовну заяву до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат у розмірі 132378 гривень та трьох відсотків річних у розмірі 15750,75 гривень унаслідок невиконання відповідачем рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2013 року у справі №1915/16966/2012. Обгрунтовувала позов тим, що на підставі зазначеного рішення суду із [PERSON] в її користь стягнуто 111740 гривень боргу та 1332 гривні судового збору. 01 червня 2013 року судом видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні в Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Відповідач рішення суду не виконує. Згідно з висновком економічного дослідження №974/17-22 від 26 вересня 2017 року, проведеного на замовлення позивача експертом Тернопільського відділення Київського НДІСЕ - Згуровською С.Є., сума індексації боргу від невиконаного відповідачем зобов'язання в розмірі 111740 гривень за період з січня 2013 року по вересень 2017 року складає 132378 гривень та три відсотки річних - 15750,75 гривень. З цих підстав позивач просила стягнути з відповідача зазначені суми, а також 118,80 гривень вартості висновку експерта, 7 гривень банківської комісії та 1482,54 гривень судового збору. Відзиву на позов та будь-яких заперечень по суті спору від відповідача не надходило. В судове засідання позивач подала заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглянути справу за її відсутності, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилася, не повідомивши про причини неявки. Клопотання про відкладення розгляду справи не подавала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 11 січня 2011 року між суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] як виконавцем та [PERSON] як замовником укладено договір про дольову участь у будівництві житла в багатоквартирному будинку з вбудовано-прибудованими приміщенням громадського призначення по [ADDRESS]. Згідно з умовами даного договору (п. 1) виконавець приймає замовника в дольову участь у будівництві багатоквартирного будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS]згідно його заяви від 11.01.2011р. Відповідно до п. 2 Договору, завершення будівництва та передача замовнику (позивачу) квартири мала відбутись в 4-му кварталі 2012р. Згідно з п. 4 договору загальна вартість об'єкта нерухомості становить 342100,00 грн. На виконання пунктів 5 і 6 Договору позивач 11.01.2011р. сплатила виконавцю 103740,00 грн. в якості авансового платежу та 01.02.2011р. 8000,00 грн. першого внеску згідно графіку внесення платежів. Це підтверджується наявними в матеріалах спраив копіями квитанцій до прибуткового касового ордера, виданими 11.01.2011р. і 01.02.2011р. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2013 року задоволено позов [PERSON] та розірвано договір №11-1/0111 від 11 січня 2011 року про дольову участь у будівництві житла в багатоквартирному будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] та [PERSON]; стягнуто [PERSON] на користь [PERSON] 111740,00 гривень, шляхом звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,0861 га, що розташована в [ADDRESS] та на об'єкт незавершеного будівництва - багатоквартирний будинок з вбудовано-прибудованим приміщенням громадського призначення, що знаходиться по [ADDRESS], стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON],00 гривень судового збору. Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 квітня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] частково задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 січня 2013 року в частині звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,0861 га та об'єкт незавершеного будівництва, розташованих під [ADDRESS] скасовано. В решті рішення суду залишено без змін. У зазначених рішеннях суди встановили, що умови договору, укладеного 11 січня 2011 року між позивачем [PERSON] та спадкодавцем відповідача [PERSON] - [PERSON], про дольову участь у будівництві житла не виконані у встановлені строки ні виконавцем робіт, ні його спадкоємцями, чим порушено право [PERSON], яке підлягає поновленню, шляхом розірвання договору і стягнення внесених на його виконання коштів у розмірі 111740 гривень. Як убачається з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, відповідач рішення суду про стягнення з неї грошових коштів не виконала, суми в розмірі 111740 гривень не сплатила. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В той же час, стаття 530 ЦК України зазначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковий до виконання сторонами. Із статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, законодавство не обмежує можливість кредитора звернутись до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення боргу. Судом установлено, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язання щодо сплати позивачу коштів за договором № 11-1/0111 від 11 січня 2011 року,відповідач [PERSON] порушила законні права [PERSON], за захистом яких вона звернулася до суду. Як убачається з висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 26 вересня 2017 року №974/17-22, проведеного експертом Тернопільського відділення Київського НДІСЕ Згуровською С.Є., в результаті проведених розрахунків сума індексації належного [PERSON] боргу від невиконаного зобов'язання в розмірі 111740 гривень за період з січня 2013 року по вересень 2017 року складає 132378 гривень та три відсотки річних - 15750,75 гривень. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 132378,38 гривень та трьох відсотків річних у розмірі 15750,75 гривень є підставними та підлягають до задоволення. Оскільки судом повністю задоволено позовні вимоги позивача, слід вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами ч. ч. 1 - 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до акту №148 здачі-приймання висновку експертного дослідження №974/17-22 за заявою від 25 вересня 2017 року ціна експертизи (дослідження) становить 118,80 гривень. Кошти в зазначеному розмірі за проведення експертизи №974/17-22 сплачені [PERSON] на рахунок Київського НДІС відповідно до рахунку №9477 від 25 вересня 2017 року, що підтверджується квитанцією № 0.0.857535947.1 від 25 вересня 2017 року, виданою А-Банком. Вказані витрати пов'язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору і ціни позову. З цих підстав з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 1482,54 гривень судового збору та 118,80 гривень витрат на проведення експертизи. Разом із тим, відсутні підстави для стягнення з відповідача банківської комісії в розмірі 7 гривень, оскільки такі витрати не віднесені законом, зокрема ст. 133 ЦПК України до судових витрат. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 14, 509, 526, 598, 611, 612 ЦК України,

Outcome: approved