Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2016 року звернулась до Іллічівського райсуду м. Маріуполя з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позову зазначила, що 27.01.2016 року до Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради надійшла заява від відповідача з приводу здійснення контролю за цільовим використанням аліментів, які він сплачує на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітньої дитини [PERSON] Оскільки згідно зі ст. 186 СК України контроль за цільовим використанням аліментів покладаєтьься на орган оіки та піклування, заява відповідача була передана на розгляд до комісії з питань захисту прав дитини Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради. 16.02.2016 року та 15.03.2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалось поставлене [PERSON] питання. 29.03.2016 року на адресу начальника Служби у справах дітей Маріупольської міської ради [PERSON] надійшла скарга від відповідача, в якій він зазначив, що позивач [PERSON] як начальником Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради навмисно затягується прийняття рішення з питання, поставленого ним у заяві від 27.01.2016 року. У цій же скарзі відповідач зазначив, що має підозру на те, що [PERSON] був даний хабар і вона відмовляє йому в отриманні інформації, яка стосується його дитини, відносно якої він не позбавлений батьківських прав. Вона, як начальник і працівник, яка безпосередньо займається цією справою, відноситься до неї упереджено і не виконує свої посадові обовязки, оскільки захищає інтереси матері, а не дитини. Такими твердженнями, викладеними у заяві від 29.03.2016 року, відповідач поширив вислови (відомості), що принижують честь та гідність позивача, її ділову репутацію перед колегами, начальником, громадскістю. Викладене в заяві не відповідає дійсності і є маніпулюванням з боку відповідача. Просила зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію щодо неї як начальника Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради шляхом подання письмового звернення до начальника Служби у справах дітей Маріупольської міської ради [PERSON] про спростування недостовірної інформації, зазначеної у заяві від 29.03.2016 року, і принесення вибачення особисто позивачу за вчинення дії, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. В ході судового розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги шляхом подання письмової заяви, в якій зазначила, що 16.05.2016 року на адресу голови Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради [PERSON] надійшла чергова скарга від відповідача, в якій він зазначив про ті ж самі обвинувачення відносно позивача, які висловляював і у заяві від 29.03.2016 року. Таким чином, відповідач продовжує поширювати недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності та принижує її честь, гідність та ділову репутацію перед підлеглими, колегами, начальником, головою районної адміністрації з точки зору додержання нею законів, виконання професійних обовязків, дотримання принципів людської моралі. Такі дії відповідача розцінює як маніпулювання для досягнення очікуваного ним результату, оскільки обидві скарги були подані відповідачем вищестоящому керівництву напередодні засідання комісій з питань захисту прав дитини, незважаючи на те, що прийняття рішення по суті його заяви про цільове використання аліментів не входило до його службових повноважень. На підставі викладеного, позивач просила зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію щодо неї як начальника Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради шляхом подання письмового звернення до начальника Служби у справах дітей Маріупольської міської ради [PERSON] про спростування недостовірної інформації, зазначеної у заяві від 29.03.2016 року, і принесення вибачення особисто позивачу за вчинення дії, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію, а також зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію щодо неї як начальника Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради шляхом подання письмового звернення до голови Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради [PERSON] про спростування недостовірної інформації, зазначеної у заяві від 16.05.2016 року, і принесення вибачення особисто позивачу за вчинення дії, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що скарги він написав, виконуючи свій цивільний обовязок, а не з метою маніпулювання прийняттям рішення на його користь, оскільки вважає, що позивач та її співробітниця погано виконують свої посадові обовязки. Скарги він подоавав виключно у вищестоящі інстанції, в яких виклав свої особисті судження. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.01.2016 року відповідач [PERSON] звернувся із заявою на імя начальника Служби у справах дітей Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради, в якій просив перевірити цільове використання аліментів, які він сплачує на користь колишньої дружини [PERSON] на утримання їх дочки [PERSON] 29.03.2016 року відповідач [PERSON] звернувся зі скаргою до начальника служби у справах дітей Маріупольської міської ради [PERSON], в якій зазначив, що раніше він звертався до начальника Служби у справах дітей Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради із заявою про нецільове використання аліментів, що він сплачує на утримання своєї дочки [PERSON], яка свідомо затягує ухвалення рішення по суті його заяви. Оскільки ним надані докази на підтвердження доводів, викладених у заяві, а мати дитини [PERSON] не надає доказів на спростування його позиції, у нього виникає підозра, що начальником ССД Приморської райадміністрації отриманий хабар. У своїй скарзі просив прийняти міри до [PERSON] та її підлеглої [PERSON], що безпосередньо займається вказаною справою та упереджено до нього ставиться, не виконуючи посадові обовязки. 16.05.2016 року ним була подана скарга аналогічного змісту на імя голови Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради [PERSON] Позивач вважає, що викладені у скаргах підозри відповідача у отриманні нею хабаря є неправдивими, образливого характеру, не мають жодного обґрунтування та написані у скарзі з метою маніпулювання для досягнення очікуваного ним результату. Вказані ним дані не підтверджені, торкаються її честі, гідності та шкодять її діловій репутації. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За положеннями ч.ч. 1,5 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 29.03.2016 року та 16.05.2016 року [PERSON] звернувся зі скаргами на ім'я начальника Служби у справах дітей Маріупольської міської ради та голори Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради відповідно, які фактично є зверненнями до посадової особи органів місцевого самоврядування. З урахуванням викладеного та аналізу скарг вбачається, що вони містять певні відомості про проблеми, які виникли у відповідача у звязку із розглядом раніше поданої ним заяви про цільове використання колишньою дружиною аліментів на утримання їх дочки [PERSON] Скарги були написані для того, щоб вищестоящі інстанції перевірили правомірність дій начальника Служби у справах дітей Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради при розгляді його заяви, виявили можливі порушення та прийняли відповідні заходи. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію позивача, а інформація, зазначена в них, не підлягає захисту в сенсі ст. 277 ЦК України. Позивач вважає, що усі дані, наведені у листі, є неправдивими та не відповідають дійсності. Законодавством передбачено, що звернення до посадової особи повинно бути розглянуто та громадянину надана обґрунтована відповідь. Як вбачається з матеріалів справи, такі відповіді були надані [PERSON] відповідними листами. Так, 29.04.2016 року начальником ССД Маріупольської міської ради [PERSON] була надана відповідь, з якої вбачається, що питання цільового використання аліментів відноситься до компетенції не служби у справах дітей, а органу опіки та піклування, який здійснює контроль за використанням аліментів за заявою одного з батьків шляхом відвідування місця проживання дитини, опитування сусідів, вихователів, вчителів, спостереження за родиною, в якій мешкає дитина. За результатами перевірки складається акт обстеження житлово-побутових умов проживання дитини. Заява [PERSON] від 27.01.2016 року була розглянута органом опіки та піклування на комісії з питань захисту прав дитини Приморської райадміністрації 16.02.2016 року та 15.03.2016 року. 15.03.2016 року було прийнято рішення продовжити контроль за цільовим використанням аліментів [PERSON] ще на два місяці до травня 2016 року. 23.05.2016 року головою Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради надано відповідь, в якій відповідача повідомлено, що за результатами проведення перевірки орган опіки та піклування дійшов висновку про цільове використання [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] Крім того, розяснено, що питання цільового використання аліментів відноситься до компетенції не служби у справах дітей, а органу опіки та піклування. Тобто викладена у скаргах інформація не знайшла свого підтвердження, але, якщо навіть в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, позивач обіймає посаду начальника Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, тобто є посадовою та публічною особою. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах Нікула проти Фінляндії, Яновський проти Польщі та інших, Європейський суд з прав людини підкреслював, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Пленум Верховного Суду України в постанові №1 від 27.02.2009 року Про судову практику у справах про захист гідності та честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, роз'яснив, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення ії слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач [PERSON] є посадовою особою, тому повина бути готовою до суворої критики і пильного нагляду за її життям та діяльністю, про що безпосередньо зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (справа Українська Прес-група проти України). Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судові витрати також не підлягають стягненню.

Outcome: dismissed