Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з даним позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, мотивуючи свою вимогу тим, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] Відповідач по справі, зареєстрований у вказаному будинковолодінні, однак більш ніж 2,5 роки не проживає за даною адресою, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, не допомагає по господарству, і, взагалі, житлом не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші зареєстровані в будинку особи відповідачу не чинили. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад рік без поважних причин. Враховуючи вище зазначене, відповідно до ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у ньому, пояснила, що відповідач уже довгий час проживає в Російській Федерації, наміру повертатися на Батьківщину немає, а тому позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, а ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка немала на це право. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Положення п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року зазначають, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником жилого будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності на будинковолодіння, виданим на підставі рішення виконкому Підволочиської селищної ради від 09 серпня 2002 року №302, свідоцтво видане Підволочиською селищною радою 15 серпня 2002 року. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Будинкової книги для прописки громадян, що мешкають у будинку [ADDRESS] [PERSON], [INFO], громадянин Російської Федерації, посвідка [NUMBER], видана 26.01.2011 року Тернопільським УПІРФО, прибув для постійного проживання 28 січня 2011 року за вищевказаною адресою. З актів обстеження від 02 жовтня 2013 року, 10 грудня 2013 року, 13 березня 2014 року вбачається, що [PERSON], [INFO], громадянин Російської Федерації, прописаний за адресою [ADDRESS], насправді по місці реєстрації не проживає. Факт відсутності відповідача [PERSON] за місцем реєстрації, по [ADDRESS], підтверджується також наданими у судовому засіданні показами свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] проживає в Російській Федерації, протягом останніх двох років на Батьківщину не приїжджав, та, наскільки їм відомо, наміру повертатися не має. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В даному випадку суд вважає, що відповідач не проживає за вищезазначеною адресою більше одного року, перебуває за кордоном, а тому його слід визнати втратившим право на користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved