Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом (з урахуванням уточнень від 11.02.2021 року), в якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім позивача та її сина, зареєстрований онук, [PERSON] . Зазначає, з моменту реєстрації по теперішній час відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі. В квартирі відсутні його речі, за весь час реєстрації відповідач ніколи не допомагав позивачці сплачувати комунальні послуги Позивачка самостійно, зі своєї пенсії по інвалідності, утримую квартиру, сплачує всі необхідні кошти за комунальні послуги. Спроби заселитись до квартири відповідачем ніколи не здійснювались, онук з позивачкою не спілкується. Щодо факту не проживання відповідача у квартирі позивачкою неодноразово складались відповідні акти разом із сусідами. Таким чином, позивачка вважає, що відповідач втратив право користування квартирою через те, що фактично не проживає в ній понад 1 рік, а збереження реєстрації його місця проживання в цій квартирі обмежує права позивачки як власника цього приміщення на користування ним. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву на позов. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. В ст. 275 ЦПК України визначені строки розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян. Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади. Будучи обізнаним про розгляд справи судом, відповідач відзиву та жодних доказів не подав, а тому розгляд справи здійснений судом на підставі наявних доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач відзиву на позовну заяву зі своїми запереченнями суду не надав. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова 29.01.2021 року дану позовну заяву залишено без руху, надавши позивачу строк 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків. 11.02.2021 року позивачкою [PERSON] на виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова 29.01.2021 року подано уточнену позовну заяву. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.02.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання у справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.04.2021 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Інші процесуальні дії суд не здійснював. За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст.280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Так, з договору купівлі-продажу, посвідченого 14.08.2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2411, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», а.с. 8,9. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, сформованої 21.01.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а.с. 13. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1-3 ст. 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Виключно поясненнями позивачки доводиться, що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , доводиться їй, як власнику житлового приміщення, сином, а зареєстрований за цією ж адресою [PERSON] , [INFO] , її онуком та, відповідно, сином [PERSON] . [PERSON] на правах члена сім`ї був зареєстрований за згодою позивачки та мешкає з нею сумісно, [PERSON] , був зареєстрований як неповнолітній син [PERSON] разом із батьком 21.07.2005 року. Письмові докази на підтвердження факту родинних відносин вказаних осіб, в тому числі по відношенню до позивачки, яка є власником спірного житлового приміщення, суду не надано, в той час, як допитаний в судовому засіданні єдиний свідок з боку позивача [PERSON] пояснила суду, що їй відомо про проживання в квартирі позивачки, її чоловіка та сина. Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного 20.01.2021 року мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , не проживає за місцем реєстрації 15 років, а.с. 14. Підписи осіб, зазначені на вищезгаданому акти, жодним чином не посвідчені, правом заявити клопотання допитати [PERSON] , [PERSON] позивачка не скористалася, відмовившись в судовому засіданні від клопотання про їхній допит. Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачки, а саме проживає у квартирі [ADDRESS] багато років. Їй відомо, що у квартирі № 14 за вказаною адресою проживає позивачка, її чоловік та син, проте їх імена їй невідомі, спілкування з позивачкою обмежено, бо вона та її чоловік німі. Онука позивачки свідок ніколи не бачила та навіть їй невідомо про його існування. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що в спірній квартирі свідок особисто не була, про підстави набуття відповідачем права на користування вказаним житловим приміщенням та не проживання в ньому не знає, фактично із мешканцями квартири з цього приводу не спілкувалася. Отже, наданий з боку позивачки разом із позовом акт про не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації від 20.01.2021 року суд оцінює критично, з врахуванням того, що підписи осіб, зазначені на вищезгаданому акти, жодним чином не посвідчені, зазначена у акті свідок [PERSON] пояснила в суді, що особисто в спірній квартирі не була, про підстави набуття відповідачем права на користування вказаним житловим приміщенням та не проживання в ньому не знає, фактично із мешканцями квартири з цього приводу не спілкувалася. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що позивачем заявлена вимога про зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибірмісця проживання» (далі Закон № 1382-IV). Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону №1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, підстав на право користування житловим приміщенням. З огляду на те, що Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Проте, позивачем в остаточній позовній заяві від 11.02.2021 року не заявлено позовних вимог щодо позбавлення відповідача права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення. Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів, приймаючи до уваги ту обставину, що позивачем не заявлялись в установленому законом порядку позовні вимоги щодо вирішення питання про право користування відповідачем житловим приміщенням, а тому ним не вірно обрано спосіб захисту свого права, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed