Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явив до суду позов шляхом подання позовної заяви до відповідача Південноміської ради Харківського району Харківської області , яким просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] ), укладений на суму 1500 гривень 24 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «А-1», з верандою літ. «а», ганком літ. «а1» та погрібом літ. «ап», загальною площею 55,40 кв.м., житловою площею 27,60 кв.м., допоміжною площею 10,10 кв.м., площею літніх приміщень 17,70 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] з наступними надвірними будівлями та спорудами: вбиральнею літ. «В», душем літ. «З», навісами літ. «Л», «М», огорожею №1, огорожею №3, огорожею №4, хвірткою №5, хвірткою №6. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач посилався\~на те,\~що 24\~січня 2000\~року за\~розпискою,\~посвідченою підписами\~свідків [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та вуличного\~комітету позивач\~придбав у\~ [PERSON] \~за 1500\~гривень житловий\~будинок,\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~Угода купівлі\~-\~продажу житлового\~будинку була\~оформлена таким\~чином у\~зв`язку з\~тим,\~що житловий\~будинок за\~вказаною адресою\~був зареєстрований\~на праві\~власності за\~ [PERSON] на\~підставі свідоцтва\~про право\~власності,\~виданого виконкомом\~Комарівської селищної\~ради 23\~червня 1949\~року.\~Рішенням ІV\~сесії (позачергового)\~VІІ\~скликання Південноміської\~ради від\~16\~лютого 2016\~року вулиця\~Ленінградська перейменована\~на вулицю\~ [ADDRESS] .\~ [PERSON] помер\~ [INFO] .\~За життя\~ [PERSON] \~залишив заповіт,\~яким все\~належне майно\~заповів своїй\~дружині [PERSON] ,\~заповіт не\~був змінений\~та скасований.\~Згідно інформації\~Харківського обласного\~державного нотаріального\~архіву №190/01-21\~від 29\~січня 2019\~року заяви\~про прийняття\~спадщини,\~відмову від\~спадщини та\~про видачу\~свідоцтва про\~право на\~спадщину від\~спадкоємців померлого\~ [PERSON] \~не надходило,\~спадкова справа\~не заводилася,\~свідоцтво про\~право на\~спадщину не\~видавалося.\~ [PERSON] спадок\~у вигляді\~спірного житлового\~будинку за\~заповітом прийняла\~фактично,\~оскільки проживала\~за адресою:\~ [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Згідно інформації Харківського обласного державного нотаріального архіву №190/01-21 від 29 січня 2019 року, 02 серпня 1995 року до Першої Харківського району державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулася [PERSON] . Заяву було прийнято та зареєстровано за порядковим №1119 в книзі обліку та реєстрації спадкових справ та заведено спадкову справу №692/1995. Однак за життя [PERSON] належним чином спадок у виді будинку за вищевказаною адресою не оформила, але продати його бажала, у зв`язку з чим, 24 січня 2000 року і була оформлена розписка. Між позивачем та продавцем будинку [PERSON] була досягнута угода щодо всіх суттєвих умов цього договору і договір фактично сторонами виконаний. Позивачем, як покупцем будинку, були сплачені продавцю грошові кошти за будинок в повному обсязі, будинок був переданий позивачу в користування. З моменту укладення договору купівлі-продажу у формі розписки, позивач користується спірним житловим будинком,утримує його. [PERSON] обіцяла, що отримані від продажу будинку від позивача гроші підуть, в тому числі, на оформлення документів на спадковий будинок, для оформлення у подальшому нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу, де позивач був повинен оформити документи за свій рахунок. Факт передачі позивачем в 2000 році грошових коштів [PERSON] за спірний будинок підтверджується також актом , складеним 05 серпня 2018 року за участю депутата Південноміської ради Проворова С.В. та сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Згідно листа Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 24 жовтня 2018 року за №3461/01.16 після померлої [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину ніхто із спадкоємців не звертався, спадкова справа не заводилася. Відповідно до листа Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 10 жовтня 2018 року за №3238/01.16 позивачу запропоновано звернутися до суду з питань можливості оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] На реалізацію цього права позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом про визнання права власності на житловий будинок за вищевказаною адресою за в порядку набувальної давності, однак рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2019 року по цивільній справі №635/6608/18 позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Позивач зазначає, що мешкає за адресою: [ADDRESS] вже дев`ятнадцятий рік, веде домогосподарство, сплачує усі комунальні платежі, робить поточний ремонт. Згідно технічного паспорту, складеного 04 вересня 2018 року КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», за адресою: Харківська область, Харківський район, м [ADDRESS] , [ADDRESS] 29/1, розташовані житловий будинок літ. «А-1», з верандою літ. «а», ганком літ. «а1», погрібом літ. «ап», загальною площею 55,40 кв.м., житловою площею 27,60 кв.м., з наступними надвірними будівлями та спорудами: вбиральнею літ. «В», душем літ. «З», навісами літ. «Л», «М», огорожею №1-6. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 березня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано з Харківського районного суду Харківської області матеріали цивільної справи №635/6608/18 за позовом [PERSON] до Південноміської ради Харківського району Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю для огляду під час розгляду справи за позовом [PERSON] до Південноміської ради Харківського району Харківської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на житловий будинок. Позивач у підготовче засідання не з`явився, його представник - адвокат Міщенко Н.І., яка діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», надала до суду заяву про розгляд справи за її з позивачем відсутності, в якій позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Південноміської ради Харківського району Харківської області в підготовче засідання не з`явився, 24 квітня 2019 року до суду надійшла заява за підписом заступника міського голови Брюханова О.М. в якій останній просив розглядати справу за відсутністю представника відповідача, проти задоволення позову [PERSON] Південноміська рада Харківського району Харківської області не заперечує. Враховуючи, що в підготовче засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, а також витребувані ухвалою суду від 09 квітня 2019 року матеріали цивільної справи №635/6608/18, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 26 березня 2019 року, встановлені наступні обставини. Згідно довідки Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за вих.№377 від 30 серпня 2018 року, за архівними матеріалами бюро (станом на 01 січня 2013 року) право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] в БТІ зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Комарівської селищної ради 23 червня 23 червня 1949 року в цілому за [PERSON] (зареєстровано в БТІ 28 червня 1949 року в реєстровій книзі №1, реєстровий №35, адреса будинку в 1949 році [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , актовий запис №60. Відповідно до заповіту, посвідченого 04 липня 1969 року нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори Пилипенко Т.Г., [PERSON] . все належне йому майно заповів своїй дружині [PERSON] .Вказаний заповіт не змінений та не скасований. Згідно інформації Харківського обласного державного нотаріального архіву №196/01-21 від 29 січня 2019 року заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] не надходили, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Південноміською радою народних депутатів Харківського району та області, актовий запис №65, [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] на час смерті проживала за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Надточій [PERSON] прийняла спадщину відповідно до положень п.1 ч.1 ст.549 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року). Згідно з інформацією Харківського обласного державного нотаріального архіву за №196/01-21 від 29 січня 2019 року, 02 серпня 1995 року до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулася [PERSON] Її заяву було прийнято, зареєстровано в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 02 серпня 1995 року УРСР за порядковим №1119 та заведено спадкову справу №692/1995. Відмітки про видачу свідоцтв про право на спадщину відсутні. Спадкова справа №692/1995 вважається відкритою. Ткаченко А.І. прийняла спадщину відповідно до положень п.2 ч.1 ст.549 ЦК УРСР. 24 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено у простій письмовій формі розписку (договір купівлі-продажу), за яким позивачу передано житловий будинок по [ADDRESS] , за який [PERSON] сплачено 1500 грн. Договір нотаріально посвідчено не було та право власності у встановленому законом порядку не оформлено. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується актовим записом про смерть №122 від 25 червня 2002 року, складеного виконавчим комітетом Південноміської ради Харківського району Харківської області. Згідно з інформацією Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №3461/01.16 від 24 жовтня 2018 року після померлої [INFO] [PERSON] в м.Південне Харківського району Харківської області з заявою про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину ніхто із спадкоємців не звертався, спадкова справа не відкрита. Свідоцтво про право на спадщину держнотконтора не видавала. З листа Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області № 3238/01.16 від 10 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] запропоновано звернутися до суду з питань можливості оформлення спадкових прав після померлої [INFO] [PERSON] Позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] /1 вісімнадцять років, веде домогосподарство, сплачує комунальні платежі, робить поточний ремонт, що підтверджується актом депутата Південноміської ради Харківського району, Харківської області [PERSON] від 05 серпня 2018 року, [PERSON] знятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серія [NUMBER] , виданого Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 27 березня 2002 року. Згідно ч.ч.4,6\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається зі змісту листа Виконавчого комітету Південноміської ради Харківського району Харківської області за вих.№480 від 09 серпня 2005 року, який міститься в матеріалах цивільної справи №635/6608/18, [PERSON] звертався до Південноміської ради Харківського району Харківської області стосовно оформлення домоволодіння, однак останньому було роз`яснено, що для узаконення придбаного [PERSON] домоволодіння йому необхідно звернутися з технічною документацією на будівлю до місцевого суду Харківського району. Згідно акту, складеного 14 липня 2009 року депутатом Південноміської ради Антоненко Н.В. за участю сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на протязі 5 років квартирував у [ADDRESS] , а на протязі 10 років проживає, веде домогосподарство, сплачує комунальні послуги, оформляє документи. Зі слів сусідів та в їх присутності, [PERSON] в 2000 року сплатив (купив) грошову суму за домоволодіння за вищевказаною адресою [PERSON] . 16 жовтня 2014 року депутатом Південноміської ради Антоненко Н.В. за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] складено акт, відповідно до якого [PERSON] , зі слів сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] більше 15 років та особисто сплачує комунальні послуги. Відповідно до акту депутата Південноміської ради Харківського району Харківської області [PERSON] , складеного останньою 05 серпня 2018 року за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] , зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] встановлено факт того, що [PERSON] , в присутності цих сусідів в 2000 році сплатив (купив) грошову суму за домоволодіння за адресою: [ADDRESS] був проведений з [PERSON] в повному обсязі. Як вбачається зі змісту рішення Південноміської ради Харківського району Харківської області від 16 лютого 2016 року «Про перейменування вулиць, провулків та в`їздів [ADDRESS] Південне» вул. Ленінградська перейменована на вул. Слобожанська. Згідно довідки Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за вих.№377 від 30 серпня 2018 року за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS] , розташовано житловий будинок літ. «А-1» дерев`яний, загальною площею 55,40 кв.м., житловою площею 27,60 кв.м., погріб літ.«ап», вбиральня літ. «В», душ літ. «З», навіси літ. «Л», «М», огорожа №1-6. Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №159822295 та № 159822320 від 17 березня 2019 року, інформація в реєстрі щодо права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] та 29/1 відсутня. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Оскільки фактично відносини між [PERSON] та [PERSON] склалися в момент складення розписки від 24 січня 2000 року, суд застосовує в даному випадку Цивільний кодекс Української РСР (1963 року). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну абро припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 Кодексу). Відповідно до вимог стт 228 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. За змістом\~ст.\~153Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), договір вважається\~укладеним,\~коли між\~сторонами в\~ потрібній\~у належних\~випадках формі\~досягнуто згоди\~по всіх\~істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 154 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на час укладення спірного договору, передбачено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Як встановлено у судовому рішенні Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2019 року, яке набрало законної сили, 24 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено у простій письмовій формі розписку (договір купівлі-продажу), за яким позивач [PERSON] сплатив [PERSON] 1500 гривень, а остання передала [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] теперішній [ADDRESS] в [ADDRESS] . При цьому, як вбачається зі змісту вищевказаної розписки, [PERSON] отримала гроші у визначеній сторонами договору сумі в якості сплати за спірний будинок, зобов`язавшись оформити відповідний договір у встановленому законом порядку, та фактично передала у власність [PERSON] такий будинок, в якому останній проживає по теперішній час. Отже вищевказаний правочин містить всі ознаки договору купівлі-продажу, [PERSON] та [PERSON] досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення вказаного правочину, про що свідчать їх підписи у ньому, за наслідками укладення зазначеного договору [PERSON] передала житловий будинок у власність покупцеві [PERSON] , а останній прийняв майно і сплатив за нього певну грошову суму, що достовірно підтверджено в ході судового розгляду. Разом з тим, [PERSON] , зобов`язавшись оформити належним чином договір купівлі-продажу, про що вбачається зі змісту спірного договору, не здійснила жодних дій щодо його нотаріального посвідчення і [INFO] померла. За змістом ч. 1 ст. 45 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Статтею 44 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) передбачено, що повинні укладатись у письмовій формі в тому числі угоди громадян\~між собою\~на суму\~понад сто\~карбованців,\~за винятком\~угод,\~зазначених у\~статті \~43\~ цього\~ Кодексу,\~ та\~ інших\~угод,\~передбачених законодавством\~Союзу РСР\~і Української\~РСР; інші\~угоди громадян\~між собою,\~відносно яких\~закон вимагає\~додержання письмової\~форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до вимог ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою\~статті 48\~цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. В судовому засіданні встановлено, що договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений з незалежних від сторін договору причин, у суду відсутні підстави вважати, що [PERSON] не бажала нотаріально посвідчувати вказаний договір або ухилялася від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення, що не може бути підставою для застосування ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року). На даний час можливість посвідчити нотаріально спірний договір втрачена у зв`язку зі смертю однієї і сторін продавця [PERSON] . Отже, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне виконання такого договору, але з незалежних від сторін договору причин нотаріальне посвідчення договору не відбулося, а тому суд може визнати такий договір дійсним, з метою захист прав позивача. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до\~\~статті 41 Конституції України\~\~кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). За змістом частин 1,2\~ статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно\~статті 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому разі, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Згідно роз`яснень, наданих у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Частиною 1\~статті 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 24 січня 2000 року вчинений правочин договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за яким останній набув право власності в цілому на зазначений житловий будинок. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадках визнання позову відповідачем. Представником відповідача до суду надана заява про визнання позову, а тому суд вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому засіданні. На підставі викладеного і

Outcome: approved