Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач в березні 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інесси Володимирівни , [PERSON], [PERSON], реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції, третя особа відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайнного управління юстиції Київської області про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки , яка знаходиться в [ADDRESS] та скасування державної реєстрації права власності . Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від 28.10.2013 року стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності- фізичної особи [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 185 500 грн. та 74000 грн., всього - 259 500 грн. та судовий збір в розмірі 3 885 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження на рішення суду від 28 жовтня 2013 року. В подальшому 19 грудня 2013 року [PERSON] , знаючи про набрання закононної сили рішення Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року вчинила умисні та свідомі дії по відчудженню своєї приватної власності на іншу особу - [PERSON] шляхом укладення 19 грудня 2013 року договору дарування земельної ділянки площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. № 1085. Позивач зазначає, укладений договір є незаконним та таким, що порушує вимоги ст..55 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якого посвідчення правочинів щодо відчудження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчудження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадяться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Вважає, що [PERSON] , маючи протиправний намір, всупереч його інтересам, інтересам держави і суспільства, порушуючи та не дотримуючись моральних засад, через невиконання в добровільному порядку рішення суду вчинила разом з відповідачами умисні та свідомі дії по укладанню договору дарування. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 19.12.2013 року площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. , реєстрований № 1085 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав та просить його задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] -[PERSON] заперечив проти позову, надавши свої письмові заперечення, в яких зазначає, що на момент укладання оспорюваного правочину [PERSON] не могла знати про остаточність рішення апеляційного суду , оскільки вважала, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та очікувала на рішення Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ. Порушення законодавства щодо місця укладання договору не впливає на волевиявлення сторін та суть договору. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідачі [PERSON], Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В. в судове засідання не прибули, повідомлені належним чином , причини їх відсутності суду не відомі, приватний нотаріус надала суду лист про розгляд справи у її відсутність, проти позову заперечила (а.с.85 т.1). Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи дійшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] була власником земельної ділянки площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: : [ADDRESS] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданого Абрамівською сільською радою на підставі рішення Абрамівської сільської ради №24 02 сесії 06 скликання від 17.12.2010 року , виданого 01.11.2010 року (а.с.80 т.1). 19 грудня 2013 року [PERSON] подарувала вищевказану земельну ділянку [PERSON] Вказаний правочин посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. , реєстрований № 1085 (а.с.20 т.1). Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 28.10.2013 року стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності- фізичної особи [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 185 500 грн. та 74000 грн., всього - 259 500 грн. та судовий збір в розмірі 3 885 грн. (т.1 а.с.14-17). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ст..55 Закону України «Про нотаріат», згідно до якої посвідчення правочинів щодо відчудження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчудження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадяться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Судом встановлено, що предметом договору є земельна ділянка, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , сторони на час укладання договору дарування були зареєстровані в м.Василькові, Київської області. Договір дарування передбачає собою безоплатний договір. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Зі змісту ч. 3 ст. 215 ЦК України вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Положення ЦК України не містять визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. [PERSON] не є стороною правочину , а саме договору дарування земельної ділянки 13 грудня 2013 року. Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Оспорюваними є правочини, які ЦК не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї із сторін. Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частина 3 стаття 640 ЦК України вказує, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Отже, сторонами договору дарування земельної ділянки - [PERSON] та [PERSON] повністю дотримано вимоги ЦК України щодо нотаріальної форми укладання правочину, та відповідно їх державної реєстрації. З огляду на ту обставину, що станом на день укладання 19 грудня 2013 року [PERSON] була власником об'єкта нерухомого майна - а саме земельної ділянки ,згідно до статей 317, 319 ЦК України, мала право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. [PERSON] розпорядилась майном на власний розсуд, а саме на користь [PERSON] , подарувавши таке майно - уклавши, нотаріально посвідчивши з відповідною державною реєстрацією за останнім права власності на предмет дарування. Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд зазначає, що на час укладення договору дарування земельної ділянки (19 грудня 2013 року) виконавче провадження за рішення суду про стягнення коштів на користь [PERSON] відкрите не було (а.с.22), а за таких обставин вважати , майнові права [PERSON] укладенням договору дарування земельної ділянки були порушені, немає підстав. Порушення ж вимог ст..55 Закону України «Про нотаріат» щодо місця реєстрації договору дарування не впливає на волевиявлення сторін та на суть договору дарування. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстави для визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, особою, яка не є стороною зазначеного договору дарування, відсутні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed