Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у суд із позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, покликаючись на те, що [INFO] померла тітка [PERSON] , яка проживала у [ADDRESS] . У 2008 році 20 червня тіткою було складено заповіт, згідно якого все своє майно заповіла в рівних частинах своїм племінницям [PERSON] та [PERSON] . Після смерті тітки [PERSON] відкрилася спадщина, однак [PERSON] не прийняла спадщини, оскільки [PERSON] повідомила, що тітка все своє майно заповіла їй одній, так тітка проживала у них і вони її доглядали до смерті. Самого тексту заповіту у [PERSON] не було, а тому повіривши сестрі [PERSON] позивач не зверталася до нотаріуса. Про заповіт [PERSON] стало відомо тільки з повідомлення нотаріуса, яке вона отримала 23 червня 2014 року. Тобто після шестимісячного терміну для прийняття спадщини. Звернувшись до нотаріуса ії було відмовлено у прийнятті заяви, оскільки пропущено строки звернення для прийняття спадщини і рекомендовано було звернутися у суд із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач відразу звернулася у суд із позовом і рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 24.07.2014 року їй було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. Нотаріусом було прийнято заяву позивача і оформлено документи на спадкове майно. Однак 24.04.2018 року апеляційним судом Волинської області за апеляційною скаргою [PERSON] дане рішення було скасоване із-за порушення судом цивільно-процесуального законодавства. Після скасування даного судового рішення [PERSON] знову подала позов у суд з вимогою визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, ствердивши, що про наявність заповіту вона не була обізнана. Просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини, оскільки їй не було відомо про наявність заповіту. 25 травня 2018 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов не визнає повністю. Визнає тільки наявність заповіту на позивача та на відповідача. Вказує, що позивачу було відомо про даний заповіт на час його складання, оскільки [PERSON] возила тітку у Копачівську сільську раду для його складання. Вважає, що позивачу було достеменно відомо про строки прийняття спадщини, так як вона оформляла спадщину після смерті свого батька, який помер у 2010 році, а тому, вона могла подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлені строки. Також зазначає, що у позові від 17.07.2014 року [PERSON] вказала на причину пропуску строків прийняття спадщини тільки необізнаність із спадковим законодавством, що не є поважною причиною. Вказує, що [PERSON] обіцяла їй відмовитися від спадщини, неодноразово обіцяла принести заяву нотаріусу про відмову від спадщини. А тому вважає, що підстав для задоволення позову [PERSON] до неї немає. Просить відмовити у задоволені позову повністю. 02.07. 2018 року позивач [PERSON] подала у суд заяву про збільшення позовних вимог та просила суд стягнути із відповідача понесені судові витрати. Вказує, що у позовній заяві не ставила цього питання, оскільки бажала вирішити спір із сестрою мирним шляхом. 02 липня 2018 року позивач [PERSON] подала відповідь на відзив де вказує, що всі пояснення відповідача у відзиві є необ`єктивними, неправдивими, оскільки суперечать дійсним обставинам справи. Оскільки спадкоємців першої черги не було, то мали б спадкувати усі племінники, яких у тітки було більше. Проте ніхто із племінників не звертався до нотаріуса. Тітка останні роки проживала у квартирі матері відповідача, а тому всім було ясно, що і все майно тітки залишається [PERSON] . Крім того, остання повідомила, що тітка саме їй заповіла належне тітці майно, а тому і ніхто з племінників не звертався до нотаріуса. В підтвердження своїх слів [PERSON] у спадковий житловий будинок поселила свого батька [PERSON] Вказує, що якби нотаріус виконав вимоги ст. 63 Закону України «Про нотаріат» та повідомив її вчасно про наявність спадкової справи і заповіту на неї, оскільки відповідачем було дано нотаріусу адресу проживання, то відповідно вона б вчасно прийняла б спадщину і не було б ніяких спорів. Твердження відповідача про відмову від спадщини можна пояснити тільки тим, що вона не бажала і не бажає ділитися спадковим майном. Однак повідомлення від нотаріуса було надіслано тільки 23 червня 2014 року, після 11 місяців з часу відкриття спадщини, тобто з пропуском шестимісячного терміну. Стверджує, що її ніхто не повідомляв про наявність заповіту, не показував і не надавав ні оригіналу, ні його копії. Також вказує, що при подачі першої позовної заяви і при подачі другої позовної заяви строки прийняття спадщини були пропущені із-за необізнаності щодо наявності заповіту. Просила задовольнити позовні вимоги повністю. В судовому засіданні позивач і її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити повністю. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмовому відзиві. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін, свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Луцьким МВ ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області, актовий запис № 1162 ( а.с.9). Отже шестимісячний термін прийняття спадщини з 01.08.2013 року по 01.02.2014 року. Відповідно до заповіту від 20 червня 2008 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Копачівської сільської ради Т.П.Кравчук та зареєстрованого в реєстрі за №23, належний їй житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться у [ADDRESS] та все належне їй майно, на яке вона за законом матиме право на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося заповіла в рівних частинах своїм племінницям [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Вказаний заповіт на день смерті спадкодавця і на даний час є діючим. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Із копії спадкової справи вбачається, що 12 листопада 2013 року [PERSON] звернулася у Рожищенську державну нотаріальну контору із заявою №419 про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , на підставі чого було заведено спадкову справу № 164/2013 (а.с.27). 24 лютого 2014 року №122/02-14 повідомлення [PERSON] про відкриття спадкової справи. Будь-які повідомлення про отримання даного повідомлення відсутні. (а.с.32 ). 23 червня 2014 року №384/02-14 повідомлення [PERSON] про відкриття провадження по спадковій справі (а.с.32). Із наданої спадкової справи судом встановлено, що спадкову справу було відкрито 12 листопада 2013 року, а наявні два повідомлення, які надсилалися спадкоємцю [PERSON] , були надіслані після шестимісячного терміну прийняття спадщини. Заяви [PERSON] про прийняття чи відмову від спадщини немає. Рішенням Рожищенського районного суду від 24.07.2014 року [PERSON] було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті тітки [PERSON] (а.с.13). 24.04.2018 року апеляційним судом Волинської області за апеляційною скаргою [PERSON] дане рішення було скасоване із-за порушення судом цивільно-процесуального законодавства (позов заявлено до неналежного відповідача) (а.с.11-12). В судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що за життя спадкодавець [PERSON] була кілька разів у сусідки [PERSON] , яка її доглядала. Однак будь-якої розмови про заповіт не було. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 2010 року тітка [PERSON] проживала з [PERSON] та її матір`ю у квартирі у м. Луцьку . Його дочка [PERSON] доглядала тітку, а він допомагав доглядати. Після смерті тітки почав проживати у її будинку, робити ремонт, так як будинок старенький. Вважає, що [PERSON] знала про заповіт. Суд до пояснень свідка [PERSON] відноситься критично, оскільки останній є батьком відповідача, проживав у спадковому житловому будинку, а отже є заінтересованою особою. Від виклику та заслухання пояснень свідка [PERSON] відповідач відмовилася. Свідок [PERSON] , нотаріус Рожищенської нотаріальної контори, яка викликалася судом за клопотанням відповідача у суд не з`явилася, подала суду заяву про неможливість з`явитися у суд. Повідомила, що один раз дзвонила [PERSON] , але коли і чого не пам`ятає (а.с.188). Згідно зі ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день її смерті. Статтею 1221 ЦК України встановлено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Із пояснень сторін, свідоцтва про смерть судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] на день смерті проживала у м . Луцьку. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 цього ж Кодексу передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування, заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини 12.11.2013 року звернулася [PERSON] (а.с.27). Спадкоємець [PERSON] була повідомлена нотаріусом про відкриття спадкової справи після смерті спадкодавця [PERSON] [INFO] року, після шестимісячного терміну на прийняття спадщини, як встановлено ст.1270 ЦК України. Доказів про відмову спадкоємця [PERSON] від прийняття спадщини відповідачем суду не надано. Згідно ст.63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити тих спадкоємців, місце проживання або робити яких відоме. Нотаріус також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Судом встановлено, що будь-яких дій з 12 листопада 2013 року по 01 лютого 2014 року щодо повідомлення спадкоємця [PERSON] нотаріусом зроблено не було. Доводи відповідача про дзвінки до позивача з проханням відмовитися від спадкового майна протягом шестимісячного терміну для прийняття спадщини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Із пояснень сторін було встановлено, що такі дзвінки щодо відмови від спадщини були у 2016 році, оскільки після них позивач змінила свій номер телефону, що підтверджується довідкою «VODAFON» № 888 від 15.05.2019 року, виданою начальником відділу по роботі з письмовими зверненнями (а.с. ). Статтею 1273 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу. Відповідно ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Із роз`яснень наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року - п. 24 вбачається, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Враховуючи правову позицію, яка викладена у справі № 6-496цс17 - відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. При ухваленні рішення суд повинен дослідити, чи перевірив нотаріус при заведенні спадкової справи за даними Спадкового реєстру наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту та відповідно чи вчиняв дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, чи здійснював виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. При вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядує справи відповідно до Конституції України, законів України, застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач не спростувала доводів і наданих доказів позивачем, як вимагає ст.81 ЦПК України, а саме, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи вимоги законодавства, практику Верховного Суду, Європейського суду щодо захисту права власності, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки судом із досліджених доказів встановлено, що позивач не була обізнана про наявний заповіт, так як ні нотаріус не повідомила її відповідно до вимог закону, так і відповідач не вчинила дій щодо повідомлення позивача про наявний заповіт у шестимісячний термін з дня відкриття спадщини. Суд приходить до висновку, що позивачу слід надати додатковий строк, достатній для подання нею заяви про прийняття спадщини один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. З долучених до справи акту про надання послу від 29.05.2019 року, квитанції до прибуткового касового ордера №6 від 06.07.2018 року (а.с.81), прибуткового касового ордера №3 від 20.04.2018 року (а.с.82), квитанції до прибуткового касового ордера №3 від 20.04.2018 року вбачається, що повна оплата послуг адвоката Свистун О.В. по Договору про надання правничої допомоги №2 від 20.04.2018 року, яка здійснена [PERSON] становить 8 164,25 грн., з яких: складання позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог, відповіді на відзив - 2 881,50 грн., підготовка клопотань про виклик свідків, витребування доказів - 960,50 грн., ознайомлення з матеріалами справи - 480,25 грн., представництво в судових засіданнях - 3 842,00 грн.. Суд вважає, що сплачені кошти [PERSON] на професійну правничу допомоги, є співрозмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. А тому, з відповідача в користь позивача необхідно стягнути 8 869,05 грн. понесених судових витрат.

Outcome: approved