Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Позивач в вересні 2019 року \~звернувся до\~суду з\~вказаним позовом\~до [PERSON] \~про поділ\~ \~майна придбаного\~за час\~шлюбу, в якій просив суд поділити майно подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності між ним та [PERSON] , зокрема, квартиру [ADDRESS] , транспортний засіб DAEWОO LANOS TA 086, 2003 року випуску, легковий хетчбек, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати право приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати право приватної власності за [PERSON] на транспортний засіб DAEWОO LANOS TA 086, 2003 року випуску, легковий хетчбек, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив , що перебував у шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суд м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року. Під час перебування у шлюбі між ним та відповідачем було придбано за рахунок спільних коштів спірне рухоме та нерухоме майно. Оскільки між ним та відповідачем не досягнуто домовленості щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, вимушений звернутися до суду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року по справі відкрито провадження. В судове засідання представник позивача адвокат Железняк- Кранг І.В. надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність, яка засвідчена приватним нотаріусом ЗМНО Саламатовою М.В. 30 вересня 2019 року, та зареєстрована в реєстрі за № 1970. З огляду на визнання відповідачем позову, суд на підставі ч.3 ст. 200, ч.4 ст. 206 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. Суд, дослідивши матеріали справи , приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарств догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~61\~Сімейного кодексу\~України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ч. 1 ст.\~68\~Сімейного кодексу\~України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 20 травня 2000 року . Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року у справі 331/6518/18 розірвано шлюб між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.\~70\~Сімейного кодексу\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, ч. 2 ст. 364 ЦК України, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до роз`яснень п.п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Пленум Верховного Суду України у п. 30\~постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року\~роз`яснив, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом встановлено , що під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , транспортний засіб DAEWОO LANOS TA 086, 2003 року випуску, легковий хетчбек, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 16 червня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом ЗМНО Коноваловою Л.С. , зареєстрованим в реєстрі за № 991 , та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 22.03.2012 року. У вказаних правовстановлюючих документах власником зазначено позивача [PERSON] . Тобто надані позивачем докази та встановлені фактичні обставини справи дають суду підстави дійти до висновку, що спірне рухоме та нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка в наданій суду заяві погодилася з варіантом поділу майна, який запропонований позивачем [PERSON] . Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на вищевикладене , суд вважає, що визнання відповідачем позову не порушує права учасників справи , тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову наразі у суду немає. Таким чином , суд вважає за можливе відповідно до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову. Питання про судові витрати належить вирішити з урахуванням вимог ч.1 ст. 142 ЦПК України, та тієї обставини, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, а тому позивачу слід повернути 50% сплаченого ним при дачі позову судового збору у розмірі 499,00 гривень, та стягнути з відповідача на користь позивача решту частину сплаченого судового збору у розмірі 499,00 гривень.

Outcome: approved