Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач в липні 2018 року звернувся з позовом у суд про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вказаний будинок належить йому на праві приватної власності і в такому зареєстровані він, його син [PERSON] та донька [PERSON] В 2002 році його син одружився і з того часу не проживає у спірному будинку, не бере участі в його утриманні. Зазначив, що особистих речей відповідача в спірному будинку немає. Ствердив, що незважаючи на те, що перешкод в користуванні житлом ні він, ні члени його сім»ї відповідачу не чинили, відповідач більше десяти років не проживає у вказаному будинку, не сплачує комунальні платежі, через що у нього виникли труднощі щодо реалізації свого права власності, а саме права на отримання адресної субсидії по оплаті комунальних послуг. За наведеного, на підставі ст.ст. 317, 319, 321, 383, 405 ЦК України, ст.ст.64, 150 ЖК України просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, надала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково пояснили, що відповідач у 2002 році залишили спірний будинок і з того часу в такому не появляється, та не приймає участі в утриманні такого, хоча перешкод в користуванні будинком йому ніколи і ніхто не чинив. Просять позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належно повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних у справі матеріалів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Зміст права власності, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. За правилами ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується Реєстраційним посвідченням Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 12.11.1966р. /а.с.6/. З листа Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 19.07.2018 року №32 вих - 3277 вбачається, що відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 21.10.1981 року № 422 «Про впорядкування нумерації назв вулиць в [ADDRESS], згідно з додатком до розпорядження глави міської адміністрації від 31.08.1993 року № 979 «Про перейменування вулиць, площ, парків, скверів і озер у м. Львові» вул. Естонський провулок перейменований на вул. Братів Климових /а.с.7/. Також судом встановлено, що у 2002 році відповідач добровільно залишив вказаний будинок і з того часу у спірному будинку не проживає та не приймає участі в утриманні такого. Дане стверджується поясненнями позивача та актами ЛКП «Сяйво» № 5-798 від 11.07.2018 року та № 5-880 від 17.09.2018 року /а.с. 9, 23/. З довідки з місця проживання та склад сім'ї № 930 від 11.07.2018 року, виданої ЛКП «Сяйво», вбачається, що в будинку по [ADDRESS] зареєстровані троє осіб: власник [PERSON], його син [PERSON] та донька [PERSON] /а.с.24/. Наведеними доказами також підтверджується те, що відповідач більше десяти років не користуються спірним житловим будинком без поважних причин, оскільки перешкод в користуванні цим будинком йому ніхто і ніколи не чинив. Оцінюючи зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач з 2002 року не користуються будинком [ADDRESS] без поважних причин, тобто понад визначений ст.405 ЦК України термін, протягом якого за ними зберігалося право на користування спірним житловим приміщенням, не виписався із такого, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити і визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. В порядку ч.1 ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача в користь позивача 704,80 грн. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved