Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувсся \~до суду з вищеназваним позовом. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов, зменшивши розмір позовних вимог про що надали до суду відповідну заяву і пояснили, що 14 квітня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем по справі фактично було укладено усний договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачеві гроші в сумі 9500 (девять тисяч пятсот) гривень, про що 03.04.2015 року було складено відповідну розписку, відповідно до якої відповідач позичив у нього 9500 (девять тисяч пятсот) гривень та зобовязався повернути позику через три місяці, тобто до 03.07.2015 року, але у зазначений термін борг не повернув, став уникати зустрічі з позивачем, на його усні пропозиції повернути борг, відповідач повідомляв йому, що повернути борг не може, оскільки коштів у нього не має. Лише 16 вересня 2015 року ним в рахунок боргу за вказаним договором позики було повернуто позивачу гроші в сумі 3100 грн., а тому вони просять суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 6400 (шість тисяч чотириста) гривень та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1116,80 грн.. Відповідач уточнені позовні вимоги визнав частково і пояснив, що дійсно 14 квітня 2014 року між позивачем [PERSON] та ним фактично було укладено усний договір позики, згідно з яким позивач передав йому гроші в сумі 9500 (девять тисяч пятсот) гривень, про що 03.04.2015 року ним власноручно була написана розписка в якій він вказав, що позичив у позивача 9500 (девять тисяч пятсот) гривень та зобовязується повернути вказану суму через три місяці. Дана розписка була написана ним власноручно з власної волі і без примусу. Проте, вказану суму грошей він позивачеві не повернув до вказаного в розписці часу в звязку із відсутністю коштів через скрутне матеріальне становище. Лище 16 вересня 2015 року ним в рахунок боргу за вказаним договором позики ним було повернуто позивачу гроші в сумі 3100 грн.. Крім того він 13.10.2015 року віддав [PERSON] синові позивача 500 грн.. Про те чи вказану суму грошей той передав позивачу йому не відомо. В звязку з даними обставинами він вважає, що його борг перед позивачем становить суму грн., а тому він не заперечує проти стягнення з нього саме 5900 гривень боргу за договором позики та судових витрат. Судом встановлено, що 14 квітня 2014 року між сторонами по справі фактично було укладено усний договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачеві гроші в сумі 9500 (девять тисяч пятсот) гривень, про що 03.04.2015 року відповідач \~підписав розписку, про те, що позичив у позивача 9500 (девять тисяч пятсот) гривень та зобовязався повернути позику через три місяці, тобто до 03.07.2015 року. Проте, не зважаючи на те, що позивач звертався до відповідача з вимогами по питанню повернення суми боргу в розмірі 9500 (девять тисяч пятсот) гривень, вказана сума грошей йому до вказаної в розписці дати так і не була повернута. Лише 16 вересня 2015 року відповідачем в рахунок боргу за вказаним договором позики було повернуто позивачу гроші в сумі 3100 грн., а тому представники позивача просять суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 6400 (шість тисяч чотириста) гривень та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1116,80 грн.. Указані обставини встановлено з пояснень сторін, матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні: розписки відповідача від 03.04.2015 року, з якої видно, що відповідач позичив у позивача 9500 (девять тисяч пятсот) гривень, які зобовязався повернути через три місяці, тобто до 03.07.2015 року, . Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України \~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 9500 (девять тисяч пятсот) гривень на три місяці, тобто до 03.07.2015 року і лише 16 вересня 2015 року відповідачем, тобто після закінчення вказаного в розписці строку, відповідачем в рахунок боргу за вказаним договором позики було повернуто позивачу гроші в сумі 3100 грн.. Відповідно до ст. 1049 ЦК України \~\~позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що уточнені позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 6400 (шість тисяч чотириста) гривень підлягають до задоволення. Судом не можуть бути взяті до уваги пояснення відповідача щодо повернення ним в рахунок боргу 500 грн., оскільки вказана сума була ним віддана сину позивача і надати суду належні та допустимі докази того, що вказана сума коштів була передана позивачу він не в змозі. На підставі задоволення позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,21 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1116,80 грн..

Outcome: approved