Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 25 липня 1985 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу неповнолітніх дітей не має. Спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені подружжям із січня 2014 року. Вважає, що збереження шлюбу є неможливим, просить шлюб розірвати. Спору про поділ спільного майна на даний час у подружжя немає. Позивач у судове засідання не з'явився, просив слухати справу у його відсутність, доручив представляти його інтереси у суді адвокату Рацю О.Б. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив розірвати шлюб. Пояснив, що сторони шлюбних відносин не підтримують та більше двох років разом не проживають. Вважає, що примирення сторін неможливе, оскільки позивач створив нову сім'ю. Відповідач у судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Пояснила, що позивач дійсно проживає з іншою жінкою, тому збереження сім'ї неможливе. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 25.07.1985 Білорічицькою сільською радою Прилуцького району Чернігівської області, актовий запис № 12 (а.с.3). Від шлюбу дітей не мають. Спільне життя сторін не склалося у зв'язку із втратою взаємних почуттів. Шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, подружжя більше двох років разом не проживають. Факт припинення подружжям шлюбно-сімейних відносин не заперечується самими сторонами. Суд зазначає, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки обставини, викладені сторонами, свідчать про те, що у сторін відсутня вільна згода на перебування у шлюбі, втрачені взаємні почуття, збереження шлюбу, на думку суду, суперечитиме інтересам подружжя та моральним засадам суспільства. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України. З огляду на те, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя та моральним засадам суспільства, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Відповідач про відновлення дошлюбного прізвища не заявила, тому після розірвання шлюбу має право надалі іменуватися прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved