Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду та уточнивши позовні вимоги просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 840043 від 10.02.2012 року виданий [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в с. Дуліби Стрийського району Львівської області, визнати недійсним дозвіл на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, зобов'язати відповідача Дулібську сільську раду надати їй для користування додатково 0,5 га землі за рахунок частини спірної ділянки, якою користується відповідач [PERSON] та припинити право власності відповідача [PERSON] на спірну земельну ділянку розміром 0,5 га., встановити нову межу між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві користування (оренди) належить земельна ділянка в с. Дуліби Стрийського району Львівської області яка межує із земельною ділянкою відповідача [PERSON] Позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] незаконно приватизувала земельну ділянку, яка належала їй на праві користування, оскільки не погоджувала встановлення її меж із позивачем. На даний час відповідач [PERSON] користується частиною земельної ділянки, яка колись належала матері позивача [PERSON] на праві користування ще з 1946 року. Позивач вважає, що відповідач Дулібська сільська рада неправомірно розподілила земельні ділянки між ними, так як колись матері позивача належало 0,25 га землі, а зараз вона користується ділянкою площею 0,20 га. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, та просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов заперечили та пояснили, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки позивачем не доведено, з посиланням на законодавство, в чому полягає порушення її права відповідачем [PERSON] Відсутність погодження з позивачем меж земельної ділянки не є підставою для визнання рішення про приватизацію незаконним. У позивача відсутні будь-які документи, які б свідчили про наявність у неї прав на суміжну земельну ділянку. Крім цього, земельна ділянка відповідача [PERSON] площею 0,16 га для ведення ОСГ перебуває у її користуванні з 1994 року, жодних накладень, змін чи фактів позбавлення позивача [PERSON] земельної ділянки не було, що свідчить про безпідставність позовних вимог. Крім цього, просять застосувати до вимог позивача строк позовної давності, оскільки згідно довідки про реєстрацію особистого селянського господарства № 984 від 23.08.2001 року приватизована відповідачем [PERSON] земельна ділянка площею 0,16 га для ведення ОСГ перебуває у її користуванні з 1994 року. Таким чином, ще у 1994 році із користування позивача вибула частина земельної ділянки, про що позивач не міг не знати, а тому з цього часу почав спливати термін позовної давності. Представник відповідача Дулібської сільської ради Насінник І.Т. в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що у 1993-1994 роках землі, які належали колгоспу, передавались на баланс сільської ради. Сільською радою була створена комісія і вказані землі видавали всім громадянам села навпроти їх будинків, а тому позивач [PERSON] знала про ці межі з 1993 року, однак не зверталася із заявою про встановлення нових меж. З часу розподілу земельних ділянок пройшло більше 20 років. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 840043 від 10.02.2012 року [PERSON] на підставі рішення сесії Дулібської сільської ради від 13.07.2011 року № 133 є власником земельної ділянки площею 0,1546 га розташованої в с. Дуліби Стрийського району Львівської області. Вказаний державний акт на земельну ділянку виданий на підставі рішень Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області та акту обстеження земельної ділянки. Рішенням Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області від 02.06.2011 року № 94 позивачу [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю 0,16 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно рішення Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області від 13.07.2011 року № 133 позивачу [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1546 га. для ведення особистого селянського господарства. З акту обстеження земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] від 11.07.2011 року, складеного комісією в складі сільського голови Насінника І.Т., голови земельної комісії Рішка В.І., інженера-землевпорядника Дулібської сільської ради Іванчук Л.В. вбачається, що земельна ділянка [PERSON] знаходиться між житловим масивом м. Дуліби та колишнім військовим містечком. З правого боку дана земельна ділянка межує із земельними ділянками [PERSON] та [PERSON], а з лівого боку із земельною ділянкою [PERSON] Згідно проведених обмірів та встановлених межових знаків площа земельної ділянки становить 0,1661 га. Рішенням Дулібської сільської ради від 17.03.1994 року «Про надання в користування земельних ділянок для ведення ОСГ» [PERSON] була надана в користування земельна ділянка площею 0,1650 га., [PERSON] земельна ділянка площею 0,2000 га., [PERSON] земельна ділянка площею 0,1000 га. Крім цього з даного акту вбачається, що згідно проведеного 15.12.2010 року земельною комісією сільської ради розподілу земельних ділянок вбачається, що площі земельних ділянок вказаних землекористувачів більш ніж відповідають тим площам, які надані їм в користування рішенням від 17.03.1994 року. На момент проведення обстеження земельних ділянок всі межові знаки, які були встановлені 15.12.2010 року збережені. Розміри земельних ділянок відповідають тим розмірам, які вказані в схемі розподілу. Крім цього, з даного акту вбачається, що в процесі виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на земельну ділянку [PERSON] частина її земельної ділянки відійшла під розширення вулиці, а тому площа земельної ділянки [PERSON] зменшилася до 0,1546 га. З довідки Дулібської сільської ради від 23.08.2011 року № 984 вбачається, що дійсно господарство [PERSON] зареєстровано в погосподарських книгах. За господарством рахується земельна ділянка площею 0,16 га для ведення особистого селянського господарства, що перебуває у користуванні з 1994 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] покликається на порушення її права на користування земельною ділянкою, проте жодних доказів наявності такого права суду не представлено. У відповідності до статей 125 і 126 Земельного кодексу України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації прав і оформлюється згідно Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з видачею її власнику або користувачу документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється. У позовній заяві позивач зазначає про те, що на даний час відповідач [PERSON] користується частиною ділянки, яка колись належала матері позивача - [PERSON] на праві користування ще з 1946 року, однак доказів на підтвердження вищевказаного не надала. Згідно статті 119 Земельного кодексу України - передача земельної ділянки у власність або у користування на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом громадянам, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку. Поряд з цим, у позивача [PERSON] відсутні документи, які б свідчили про наявність у неї права на цю ділянку. Відповідно до ч. 4 ст. 102-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 408 Цивільного кодексу України строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може перевищувати 50 років. Це обмеження встановлено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16.09.2008 № 509-VІ, що набув чинності 14.10.2008 року. Позивачем [PERSON] в судовому засіданні не надано доказів правомірності користування нею земельною ділянкою комунальної власності для сільськогосподарських потреб більше 50 років. Межі земельної ділянки відповідача [PERSON] погоджені земельною комісією в складі сільського голови Насінника І.Т., інженера-землевпорядника Дулібської сільської ради Іванчук Л.В. та голови земельної комісії Рішка В.І., що підтверджується Актом обстеження земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] від 11.07.2011 року. Землю відповідачу [PERSON] передано уповноваженим органом Дулібською сільською радою, що підтверджується підписаним усіма депутатами Ради Рішенням VI сесії VI демократичного скликання Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області № 133 від 13 липня 2011 року «Про затвердження технічної документації, акту обстеження на надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», приватизована одна земельна ділянка, жодних перешкод суміжним землекористувачам відповідач [PERSON] не чинить, а тому відсутні підстави для скасування державного акту. Оскільки приватизована відповідачем [PERSON] земельна ділянка площею 0,16 га для ведення ОСГ перебуває у користуванні відповідача [PERSON] з 1994 року, що підтверджується Довідкою про реєстрацію особистого селянського господарства № 984 від 23.08.2001 року, жодних накладень, змін чи фактів позбавлень позивача земельної ділянки не було, що обґрунтовує безпідставність позовних вимог. Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до пункту 10 частини третьої постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Отже, позивач при поданні позову повинен довести наявність в нього права на звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування майна від добросовісного набувача. Оскільки підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які давали б позивачу право витребувати майно у добросовісного набувача, яким є відповідач [PERSON], відсутні, позивач не є і не був власником сусідньої земельної ділянки, у позивача відсутнє право, на захист якого подано позов, будь-які інші підстави, які давали б право позивачу витребовувати у відповідача [PERSON] землю теж відсутні, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними і такими що не підлягають задоволенню судом. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно довідки про реєстрацію особистого селянського господарства № 984 від 23.08.2001 року приватизована відповідачем [PERSON] земельна ділянка площею 0,16 га для ведення ОСГ перебуває у її користуванні з 1994 року. Таким чином, суд вважає, що з 1994 року позивач мала можливість звернутися до суду за захистом свого, як вважає позивач, порушеного права на користування землею, однак без поважних причин пропустила строк звернення до суду з позовом, а тому суд вважає також необхідним відмовити в позові за спливом позовної давності.

Outcome: dismissed