Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач в грудні 2020 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона та треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, який є її колишнім чоловіком, у вказаній квартирі не проживає з лютого 2014 року без поважної причини, житлово- комунальні послуги не сплачує, чим порушує її права. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2020 року провадження по справі відкрито, визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали пояснення на позов, в яких просили його задовольнити, вказавши, що відповідач не проживає в спірному житлі з 2014 року. Представник Запорізької міської ради в наданих поясненнях просив позов вирішити на розсуд суду. У вступному слові представник позивача позов підтримала, наполягала на його задоволенні. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, в зв`язку з чим на підставі ч.2 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Представник Територіальної громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, та треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача,дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСРніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Як роз`яснено у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 212 ЦПК України щодо оцінки доказів. В ході розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] , та відповідач [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира не приватизована, що не спростовано представником Запорізької міської ради в наданих поясненнях. Також, судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 27 липня 2018 року, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . На підтвердження факту не проживання [PERSON] в спірному житлі з 2014 року, позивач посилається на акт обстеження квартири від 12 серпня 2020 року. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґуртуватися на припущеннях. В акті від 12 серпня 2020 року, складеним громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за наслідком обстеження квартири , зазначено, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з лютого 2014 року, його особистих речей не має в квартирі. Таким чином встановлено, що в даному акті містяться відомості, які отримані зі слів інших осіб. В акті зазначено прізвища свідків, які надали відомості: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно із ст. ч. 1 ст. 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У відповідності із ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянуті речові докази. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання клопотання про виклик свідків просила залишити без розгляду , зазначила, щоб справу розглядали без виклику та допиту свідків, вважає, що всі докази є в справі. На підставі наведеного, суд не може прийняти до уваги наданий доказ, а саме акт від 12 серпня 2020 року, оскільки він є недопустимим доказом виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що Акт складено особами , про допит яких в якості свідків не було заявлено в судовому засіданні, тому суд позбавлений можливості безпосередньо дослідити докази, а саме допитати свідків, які зазначені в Акті від 12 серпня 2020 року для підтвердження відомостей, що в ньому зазначені. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності відповідача за місцем реєстрації проживання з 2014 року, як зазначено у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином встановлено, що позовні вимоги є необґрунтованими, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed