Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 118\~590, 98 грн. та судові витрати, посилаючись на те, що 09.11.2010 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, згідно вимог якого, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 5 000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік (2,5 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме: не виконує в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. 18.09.2019 року по справі було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» були задоволені у повному обсязі. 26.11.2019 року зазначене рішення за заявою представника відповідача [PERSON] було скасоване і призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. До суду разом із позовною заявою було надано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. На виконання вимог ухвали суду від 19.12.2019 року до суду представник позивача надіслав виписку по рахунку, довідку про видачу кредитних карток та довідку про встановлення кредитного ліміту. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, довірив свої інтереси представляти [PERSON] , який позов визнав частково лише у сумі 1\~271 грн. 62 коп. При цьому пояснив, що під час заповнення анкети-заяви для отримання кредиту [PERSON] не надавалися Умови та Правила надання позивачем банківських послуг, Тарифи обслуговування кредитних карт, тому [PERSON] , відповідно, і не погоджувався з умовами, вказаними у цих документах. Отже, вказані документи не є складовими частинами кредитного договору. З анкети-заяви неможливо встановити умови, на підставі яких надався кредит, в ній не зазначено відсотки, пеня тощо, тобто заява-анкета до приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не містить жодних умов кредитного договору. Позов визнає частково, лише в частині суми тіла кредиту. Водночас, він вважає, шо грошові кошти, внесені [PERSON] у розмірі 2\~182,56 грн., які зараховані банком на сплату процентів необхідно вирахувати із суми тіла кредиту, так як нарахування процентів не передбачено умовами анкети-заяви (кредитним договором). На підставі викладеного, представник відповідача Кузьмінов [PERSON] просить суд позов задовольнити частково, враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 1\~271 грн. 62 коп. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені\~такі факти\~та відповідні\~їм правовідносини. 09.11.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання заяви, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31.01.2019 року становить 118\~590 грн. 98 коп. і складається із: 3\~454 грн. 18 коп. заборгованість за кредитом, 104400 грн. 09 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4\~613 грн. 33 коп. пеня та комісія, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина), 5 623 грн. 38 коп. штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентах за користування кредитом, заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, а також штраф (фіксовану та процентну складову). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.11.2010 року, посилався на\~ Тарифи Банку, Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, Правила користування платіжною карткою в ПриватБанку, які розміщені на сайті\~https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, Правила користування\~платіжною карткою\~в ПриватБанкурозумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від 09.11.2010 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили якісь умови. Суд вважає, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1\~ст.634 ЦК України\~за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та довідки руху коштів по картках встановлено, що між банком та [PERSON] 09.11.2010 року був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] (строк дії до 03.2021 року). \~ \~ \~ \~З руху коштів по вказаних картках судом встановлено, що [PERSON] з 30.05.2012 року почав користуватись карткою № [NUMBER] , на якій 02.08.2013 року встановлено кредитний ліміт 5000 грн., 04.08.2014 року було знижено кредитний ліміт до 3\~960,00 грн., 22.10.2014 року знижено до 3\~750,00 грн., а 29.12.2014 року знижено до 3\~460,00 грн. Кошти внесені [PERSON] в розмірі 2\~182 грн. 56 коп. були зараховані банком на погашення відсотків. В анкеті-заяві позичальника від 09.11.2010 року процентна ставка, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру не зазначена взагалі. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, а також Правила користування\~платіжною карткою\~в ПриватБанкуне можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є\~однією із\~загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12\~травня 1991\~року №\~1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Вказані вище висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що банк у даному випадку вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, на думку суду, з відповідача на користь банка необхідно стягнути заборгованість по тілу кредиту. Водночас, на думку суду, слушною є позиція представника відповідача щодо вирахування з тіла кредиту суми, сплаченої [PERSON] на погашення процентів, так як фактично процентна ставка обумовлена у кредитному договорі не була. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В даному випадку, дійсно судом під час розгляду справи встановлено, що фактично кредитним договором (анкетою-заявою), укладеним з [PERSON] , не передбачена сплата процентів за користування кредитом. Позивач, у позовній заяві не заявляв вимогу щодо стягнення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Розрахування судом процентів на рівні облікової ставки, суд вважає за неможливе, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до УПК України, в межах заявлених нею вимог. Отже, на думку суду, сплачені [PERSON] грошові кошти у розмірі 2\~182 грн. 56 коп. необхідно враховувати як сплата заборгованості за тілом кредиту, і яку необхідно вирахувати із відповідної суми заборгованості. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню сума у розмірі 1\~271, 62 грн. (3\~454,18 грн. 2\~182,56 грн.). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 1921 грн. Оскільки позов задоволено частково, а саме на 1,07 %, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно в сумі 20,55 грн. (1921Х1,07/100).

Outcome: partial