Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач в жовтні 2014року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що з 1991 року по 2004 рік працював на шахтах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. 08.05.2003 року під час виконання трудових обов'язків з ним трапився нещасний випадок внаслідок чого йому було травмовано обличчя. Висновком МСЕК від 13.05.2004 року йому було встановлено 40 % втрати професійної придатності та ІІІ групу інвалідності. Внаслідок отримання трудового каліцтва йому було завдано великої моральної шкоди. Просить стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн. в відшкодування моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з'явився, на попередньому судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що загальний його трудовий стаж становить близько 13 років. Вказав, що в основному він працював на шахтах в якості гірника очисного вибою. В березні 2003 року, працюючи в лаві на шахті «Степова» його засипало породою, у зв'язку з чим він був травмований. В жовтні 2003 року при роботі в лаві куском металу йому травмовано обличчя. Вперше втрату працездатності йому було встановлено в 2004 році, а саме - 40 % по обох травмах, та ІІІ групу інвалідності. Остаточним висновком МСЕК в 2008 році йому безтерміново було встановлено 60 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. У зв'язку з травмами та втратою працездатності йому було завдано моральну шкоду, яка виразилася в фізичному болі, він постійно лікується, не може в повному об'ємі виконувати фізичну роботу, до даного часу часто його болить голова і він втрачає свідомість, не може працевлаштуватися. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача проти позову заперечила, вказала, що на момент встановлення позивачу втрати працездатності діяли п. 3 ст. 34, п. 1 «е» ст. 21, ч. 3 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» які передбачали виплату моральної шкоди за наявності висновку медичних органів про факт заподіяння моральної шкоди потерпілому. Крім того довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є тільки підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди - частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Позивачем не долучено жодного медичного висновку про наявність факту спричинення йому матеріальної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 16.08.1975 року вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить близько 13 років. Як вбачається з акту № 22 про нещасний випадок від 08.05.2003 року, при виконанні трудових обов'язків, внаслідок падіння куска породи, [PERSON] було травмовано потиличну частину голови і праву гомілку. А відповідно до акту № 52 про нещасний випадок від 06.10.2003 року, під час роботи конвеєра розірвалася з'єднувальна ланка ланцюга конвеєра і відлетівши куском [PERSON] було травмовано в область обличчя. Як вбачається з копії виписки з акту огляду МСЕК № 005400 від 13.05.2004 року, [PERSON] було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 40 % втрати працездатності. А відповідно до копії довідки Серії 2-18 АГ № 005507 від 15.05.2008 року, [PERSON] було встановлено 60 % втрати працездатності, з яких: 10 % по травмі від 27.03.2003 року, 50 % по травмі від 01.10.2003 року, та ІІІ групу інвалідності по трудкаліцтву. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч. 3 ст. 34 ЗУ від 23.09.1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» так і ст. 9 ЗУ «Про охорону праці», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до законодавства України. Згідно п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши частково працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з травмою, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved