Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний Банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначив, що 07.03.2007 між ними укладено кредитний договір, за яким позивач надав відповідачеві грошові кошти у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підтвердивши свою згоду на укладення договору, який складається з заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, відповідач перестала виконувати взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 28.02.2018 за нею утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 79858,04 грн, з яких: 2678,25 грн - заборгованість за кредитом, 68500,84 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4400 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 3778,95 грн - штраф (процентна складова). Оскільки відповідачем ніяких заходів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором, не вживається, позивач просить суд стягнути з неї на його користь 79858,04 грн заборгованості та судовий збір, сплачений ним при подачі позову до суду, в розмірі 1762,00 грн. В судовому засіданні представник позивача Полєсова М .В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі і судові пояснила, що 07.03.2007 між банком і відповідачем було укладено кредитний договір, відповідач отримала кредитну карту із встановленим кредитним лімітом зі сплатою 22,80 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. [PERSON] використовувала банківську картку зі строком дії до останнього дня жовтня 2015 року. При укладенні договору між сторонами діяли Умови та правила надання банківських послуг в редакції від 24.05.2005, з якими була ознайомлена [PERSON] , що підтверджує її підпис у заяві. Останній платіж за кредитом в сумі 100,00 грн відповідач здійснила 25.07.2014. Після цього будь-які платежі на погашення заборгованості нею не здійснювалися, що призвело до порушення умов договору і виникнення заборгованості на загальну суму, розраховану станом на 28.02.2018, в розмірі 79858,04 грн, з яких: 2678,25 грн - заборгованість за кредитом, 68500,84 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4400,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 3778,95 грн - штраф (процентна складова). Про зміни у кредитуванні [PERSON] повідомлялася шляхом смс-повідомлень та надсилання банком на її адресу листів поштою, але підтверджень поштових відправлень немає. Заявлений відповідачем строк спливу позовної давності вважає не пропущеним, оскільки строк дії картки відповідача закінчився останнього дня жовтня 2015 року, а банк звернувся до суду з позовом 28.03.2018, тобто в межах строку позовної давності. Просила стягнути суму боргу з відповідача на користь банку, а також стягнути судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Бурдужа А.В. пред`явлені вимоги визнали частково на суму тіла кредиту. Відповідач пояснила, що кредитного договору з банком не укладала, лише дійсно давно отримувала від банку кредитну карту із сумою 2800,00 грн під 22,8% річних, карту заблокували у 2013 році. Користувалася кредитними коштами і сплачувала їх, смс-повідомлень та листів про зміну умов не отримувала. Нарахований за відсотками борг вважає надто високим та не визнає. В 2013 році вона сплачувала кредит та все сплатила. 350,00 грн. вона погасила в 2014 році, потім ще в липні 2014 року. Можливо, з її заробітної плати списувалися кошти на погашення кредиту. Поясняє, що вона ходила до банку і сплачувала стільки коштів, скільки їй казали. На момент отримання карти у 2007 році вона мешкала у с. Іванівці, у 2013 році переїхала до м. Мирнограда, але банку про це не повідомляла, бо вважала, що сплатила весь кредит. Крім того, вона отримує заробітну плату на карту «Приватбанку», тому вважає, що її адреса має бути відома позивачеві. Номер телефону вона змінила 6-7 років тому, бо попередній у неї вкрали, про що вона писала заяву до поліції. Про збільшення відсоткової ставки не знала. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та докази окремо та в їхній сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що 07.03.2007 між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на картку в розмірі 3090,00 грн зі сплатою річних в розмірі 22,80% на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки; договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До вказаної заяви позивач додав Умови та правила надання банківських послуг. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 28.02.2018 становить 79858,04 грн, з яких: 2678,25 грн - заборгованість за кредитом, 68500,84 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4400,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 3778,95 грн - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання та його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 07.03.2007 року процентна ставка зазначена у розмірі 22,8% як базова та жодних даних про можливість її зміни та порядок такої зміни не зазначено. Також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками, заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи у фіксованому розмірі та за процентною складовою. Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких визначено інші умови. В той самий час матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту банку, на думку суду, не може бути належним доказом у цій справі, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - позивача (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни до умов та правил споживчого кредитування, що підтверджено як у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15), так і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) та неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період часу з моменту виникнення спірних правовідносин (07.03.2007) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23.02.2018), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін регулювання відсоткової ставки, сплату пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вбачає, що Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07.03.2007 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами більшому, ніж 22,8%, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів тощо) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Саме така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Таким чином, підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4400,00 грн та штрафів в розмірі 500,00 грн та 3778,95 грн немає. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 07.03.2007 у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить конкретного строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із вимогою позивача про зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 2678,25 грн. Що стосується стягнення відсотків за користування кредитом, то ця вимога має бути задоволена частково з таких підстав. З розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування відсотків вбачається, що з 07.03.2007 процентна ставка за договором складала 22,80%, з 01.01.2013 процентна ставка збільшена до 30,00%, з 01.09.2014 - до 34,8%, а з 01.04.2015 - до 43,2%. В той самий час, як зазначив позивач у позовній заяві та відображене безпосередньо в заяві від 07.03.2007, договір був укладений 07.03.2007 з процентною ставкою 22,8%. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За частиною третьою ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. В разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження повідомлення [PERSON] про зміни процентної ставки за користування кредитом. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 у справі за №6-1374 цс17 боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Надані в даній справі позивачем роздруківки повідомлень на а.с.115 та 116 не підтверджують їхнє отримання відповідачем, а тому доводи останньої щодо незаконності підвищення процентної ставки заслуговують на увагу. Як виходить з матеріалів справи, дана позовна заява направлена банком до суду 23.02.2018. Стороною відповідача заявлено по застосування строків позовної давності і відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення банком строку звернення до суду. Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права,а за зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1 та 5 ст.261 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що дія кредитної картки, виданої [PERSON] , закінчилась у жовтні 2015 року. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Оскільки дія картки закінчилась у жовтні 2015 року, а позов подано в лютому 2018 року, трирічний строк позовної давності, про застосування якої просить відповідач, на момент звернення до суду щодо основної вимоги не закінчився. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки в даному випадку сплата процентів має відбуватися періодичними щомісячними платежами, то розрахунок заборгованості за процентами повинен здійснюватися за три роки до дня подачі позовної заяви в суд, тобто з 23.02.2015 по 23.02.2018, при цьому дата останнього погашення не впливає на висновки суду щодо періоду стягнення. На підставі викладеного розрахунок заборгованості за відсотками повинен здійснюватися без підвищення процентної ставки із розрахунку 22,8% ставки, таким чином: 2678,25 грн Х 22,80% : 360 днів Х 1095 днів = 1857,37 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення відсотків підлягають частковому задоволенню саме в цьому розмірі. Суд вважає заяву сторони відповідача в частині застосування строку позовної давності до стягнення відсотків обґрунтованою та доходить висновку про зменшення суми відсотків, що підлягають стягненню, до 1857,37 грн. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 2678,25 грн. та заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 1857,37 грн, а всього 4535,62 грн. Згідно з ч.1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 100,08 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial