Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із позовом до Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Заводським районним у місті Кам`янське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 13 березня 2019 року), яка на день смерті була зареєстрована та проживала по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - 3/5 частини домоволодіння - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] , який належав померлому спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна №352-НД/352-Н від 10.03.2000 року, зареєстрованого в Царичанській філії Придніпровської товарної біржі. У встановлений законом строк він спадщину після смерті матері [PERSON] прийняв. Проте, постановою державного нотаріуса від 13 травня 2020 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/5 частини домоволодіння - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] через неможливість встановлення факту родинних відносин та відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21.08.2020 року, яке набрало законної сили 25.09.2020 року, встановлено той факт, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Харків, дійсно є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . Тому, підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Тараненко П.П. в підготовче засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують повністю та прохають їх задовольнити. Представник відповідача Могилівської сільської ради Дніпропетровської області в підготовче засідання не з`явився, проте надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнають повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Заводським районним у місті Кам`янське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 13 березня 2019 року), яка на день смерті була зареєстрована та проживала по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - 3/5 частини домоволодіння - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] , який належав померлому спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна №352-НД/352-Н від 10.03.2000 року, зареєстрованого в Царичанській філії Придніпровської товарної біржі (а.с.13). У встановлений законом строк позивач спадщину після смерті матері [PERSON] прийняв. Проте, постановою державного нотаріуса від 13 травня 2020 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/5 частини домоволодіння - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] через неможливість встановлення факту родинних відносин та відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.11). Як встановлено з матеріалів справи, договір купівлі-продажу, на підставі якого померлою [PERSON] було придбане спадкове домоволодіння - житловий будинок, був укладений та зареєстрований в Царичанській філії Придніпровської товарної біржі, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 10.03.2000 року за №352-НД/352-Н, наданого до матеріалів справи. Із вказаного договору вбачається, що цей договір зареєстрований в Царичанській філії Придніпровської товарної біржі. Як встановлено судом, з моменту укладення договору купівлі-продажу спадкодавець [PERSON] повністю прийняла спірний будинок у власність, однак на теперішній час позивач не має можливості реалізувати своє право як спадкоємця, а саме здійснити реєстрацію права власності в порядку спадкування за законом вказаного будинку, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 42 Цивільного кодексу УРСР, угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно до статті 47 ЦК України (в чинній редакції 1963року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 128 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) визначено, що право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі. Відповідно до положень ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Як зазначено у статті 227 Цивільного кодексу Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також слід звернути увагу на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених. Судам, при розгляді справ цієї категорії необхідно враховувати, що наявність лише однієї біржової угоди не є безумовною підставою для ухвалення рішення про визнання дійсним договору купівлі-продажу. Біржова угода може бути письмовим доказом того, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, однак визнання договору дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК та ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР можливе за дотримання всіх вимог, зазначених у цих правових нормах. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Право укладати договори купівлі продажу і реєструвати їх на товарній біржі, передбачено ст.15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХП від 10.12.1991року. Однак, реєстрація договору на товарній біржі не може замінити його нотаріального посвідчення, проте як вбачається з матеріалів справи, нотаріально посвідчити угоду сторони не можуть, оскільки біржовий договір вже зареєстрований в органах технічної інвентаризації. Крім того, судом встановлено, що державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Фрізен Н.Ю. постановою було відмовлено позивачу у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку зареєстрований на біржі, проте не посвідчений нотаріально і сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, в частині його нотаріального посвідчення, чинного на час укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення Договору) - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з приписами ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року№ 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі. Оскільки Договір було укладено 10 березня 2000 року, до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Стаття 4 ЦК УРСР 1963 року визначає, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі з угод. Згідно із ст. 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Зі змісту ст. 224 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Як встановлено судом, 10 березня 2000 року при укладенні договору купівлі-продажу 3/5 частини домоволодіння - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що ними визнається і не заперечується, та після укладення вищевказаного договору, 3/5 частини домоволодіння - житлового будинку були передані покупцю, якими вона користувалася до дня своєї смерті. З чого випливає, що правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України в 1996 році. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. У свою чергу ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Таким чином, з огляду на встановлені судом фактичні обставини, а саме неможливість здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, суд приходить до висновку, що в задоволенні цієї частини позовних вимог позивачу слід відмовити, оскільки позивачем не доведено суду з яких саме причин сторони ухилилися від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. В силу п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Виходячи із змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З копії спадкової справи після смерті [PERSON] , яка була надана суду державним нотаріусом, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON] , який спадщину прийняв, подавши до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини заяву про прийняття спадщини (а.с.34-44). Із довідки виконавчого комітету Могилівської сільської ради Дніпропетровської області № 2218 від 11.09.2019 року вбачається, що [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] , до дня своєї смерті [INFO] . ЇЇ майно під забороною та арештом не перебуває, заповіту від імені [PERSON] в сільській раді не зареєстровано. Відповідно до звіту від 23.10.2020 року оцінювача про оцінку майна - 3/5 частини житлового домоволодіння, загальною площею 152,3 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , його вартість складає 86046 (вісімдесят шість тисяч сорок шість) грн. (а.с.16). При цьому, судом встановлено, що 13 травня 2020 року спадкоємцю [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння - житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , що належав [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с.11). При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується позиція позивача не стягувати судовий збір із відповідача. Зважаючи на вищевикладене,

Outcome: partial