Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася з позовом про виплату страхового відшкодування, пені та моральної шкоди, просить стягнути з відповідача - ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на її користь не виплачену суму страхового відшкодування, що складає 7376,00 грн., пеню в сумі 256,64 грн., збитки від інфляції в розмірі 207,94 грн., 3 % річних, що становить 24,24 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. 67 коп. та витрати на оплату судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.04.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №17-00/00000831/1.1.2.00 добровільного страхування транспортного засобу та супутних ризиків автомобіля «TOYOTA VENZA», державний номерний знак [NUMBER]. 17.09.2014 року о 18-45 год. позивач керуючи автомобілем «TOYOTA VENZA», державний номерний знак [NUMBER] потрапила у ДТП на мосту Метро в м. Києві. Внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні ушкодження, зокрема було розбито задній бампер. Після ДТП позивач викликала співробітників міліції та сповістила телефоном відповідача. Наступного дня, у відповідності п.31.1.2. та п.32.1.5. договору позивачем було надано страховику автомобіль для огляду, відповідну заяву про страховий випадок та весь необхідний комплект документів для врегулювання страхового випадку та здійснення виплати страхового відшкодування. 16.10.2014 року відповідачем було складено страховий акт №000021235, відповідно до висновків якого, дане ДТП було визнано страховим випадком та погоджено суму страхового відшкодування в розмірі 7376,00 грн. Суму страхового відшкодування було визначено на підставі рахунку-фактури №923 від 07.10.2014 року виставленого ПП «Компанія АВТОДОК», яка розраховувала вартість відновлюваного ремонту. Після чого позивачка неодноразово зверталась до відповідача для отримання страхового відшкодування, але відповідачем на час звернення до суду не було виплачено страхове відшкодування. Крім того, позивач вважає що діями відповідача було завдано їй моральної шкоди у зв'язку з тим, що вона зазнала душевних страждань та переживань внаслідок протиправної поведінки відповідача, який довгий час безпідставно не виплачував страхове відшкодування. Все це порушило звичний спосіб життя позивача, вона постійно знаходиться в стані стресу так як не має додаткових коштів для відновлюваного ремонту. У зв'язку з вищевикладеним позивачка оцінює розмір моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. В судове засідання позивач не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 03.04.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №17-00/00000831/1.1.2.00 добровільного страхування транспортного засобу та супутних ризиків автомобіля «TOYOTA VENZA», державний номерний знак [NUMBER]. 17.09.2014 року о 18-45 год. позивач керуючи автомобілем «TOYOTA VENZA», державний номерний знак [NUMBER] потрапила у ДТП на мосту Метро в м. Києві. Внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні ушкодження, зокрема було розбито задній бампер. Позивач на виконання умов договору повідомив страховика про настання страхового випадку. 16.10.2014 року ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» складено страховий акт №000021235, відповідно до висновків якого, дане ДТП було визнано страховим випадком та погоджено суму страхового відшкодування в розмірі 7376,00 грн. Суму страхового відшкодування було визначено на підставі рахунку-фактури №923 від 07.10.2014 року виставленого ПП «Компанія АВТОДОК», яка розраховувала вартість відновлюваного ремонту. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором. Як роз'яснено в п. 19 Постанови № 4 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. П. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України та п. 3 статті 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до п. 35.4. договору, страховик виплачує страхове відшкодування протягом 15 робочих днів з дня складання страхового акта. Виходячи з умов договору, відповідач мав сплатити страхове відшкодування до 06.11.2014 року. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання відповідно договору добровільного страхування, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми страхового відшкодування підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання за договором вимоги в частині стягнення суми боргу з урахуванням пені, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних, також підлягають задоволенню. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування, що складає 7376,00 грн., пеня в сумі 256,64 грн., збитки від інфляції в розмірі 207,94 грн., 3 % річних, що становить 24,24 грн., що підтверджується розрахунком позивача. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди з підстав, визначених позивачкою, то вона не ґрунтується ні на законі, ні на договорі,оскільки відносини, які мають місце, не передбачають відшкодування моральної шкоди. Так, відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Також відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі на відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому суттєвим є те, що зазначена стаття передбачає відшкодування моральної шкоди, проте лише у випадку, коли це встановлено законом або договором. Тому, якщо сторони при укладенні договору передбачили таку відповідальність за порушення зобов'язань, то вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню з урахуванням положень, встановлених ст. 23 ЦК України та роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 (з відповідними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Якщо ж умовами договору не визначено моральну шкоду, як один із видів відповідальності, вона підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом. При цьому ст. 611 ЦК України не слід розуміти так, що вона відсилає до ст.ст. 16, 23 цього Кодексу, яка серед способів захисту права називає відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Такий висновок ґрунтується на тому, що спеціальна норма (п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України) не може відсилати до загальної норми (п. 9 ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Встановлено, що спір між сторонами регулюється Законом України «Про страхування». Отже, ні нормами ЦК України, ні цим Законом, ні договором страхування не передбачено відшкодування моральної шкоди в даних правовідносинах. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що викладені позивачкою правові підстави відшкодування моральної шкоди через тривалий час невиплати страхового платежу відповідачем є необґрунтованими, а вимоги про її стягнення такими, що задоволенню не підлягають. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 243,60 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial