Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

позивач [PERSON] селищна рада Приазовського району Запорізької області у своїх вимогах просить стягнути з відповідача [PERSON] (звільненого працівника) грошові кошти за невідпрацьовані дні відпустки у сумі 2165,80 гривень з підстав, передбачених ст.127 КЗпП України і ст.1212 ЦК України. В обґрунтування вимог зазначено, що [PERSON], працюючи на посаді директора Нововасилівського будинку культури, у 2017 році відбула у щорічну відпустку тривалістю 31 календарний день за робочий період - з 02 серпня 2017 року по 01 серпня 2018 року. За період відпустки їй нарахована заробітна плата 3649,63 гривень. Згідно розпорядження Нововасилівського селищного голови № 113 від 15.11.2017 року [PERSON] звільнена із займаної посади у звязку з прогулом без поважних причин, на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України. Внаслідок чого виникла необхідність у поверненні зайво виплачених коштів за відпустку в розмірі 2165,80 гривень за невідпрацьований робочий період з 04.11.2017 року по 01.08.2018 року. Про необхідність повернення зайво виплачених коштів зазначено в пункті 2 згаданого розпорядження №113. Позивач намагався ознайомити звільненого працівника із розпорядженням селищного голови про звільнення та повернення надмірно виплачених коштів, але поштові конверти поверталися без вручення. Позивачу стало відомо зі слів чоловіка [PERSON] про те, що вона перебуває за межами України. Як на підставу заявлених вимог позивач послався на ст.1212 ЦК України, ст.22 Закону України «Про відпустки», ст..127 КЗпП України, врахував розяснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в п.24 постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». 14 Травня 2018 року у цій справі відкрите провадження та вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача [PERSON] селищний голова [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в разі неявки відповідача, не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно інформації [PERSON] селищної ради (органу реєстрації) № 101/0111 від 11.05.2018 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO]. За вказаною адресою надіслана повістка про виклик до суду. Відповідач в судове засідання не зявилася, повістка повернута без вручення, із довідкою Укрпошти про закінчення терміну зберігання та відміткою від 19.05.2018 року про відсутність адресата за місцем проживання. Згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України за таких обставин відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вимоги ст.210 ЦПК України про строки розгляду справи по суті, а також ст.223 ЦПК України, яка не передбачає відкладення судового розгляду справи у разі неявки без поважних причин повідомленого належним чином відповідача, обставини про те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання без повідомлення про причини і не подав відзиву до суду, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Відповідно до ст.247 ЦПК України у зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Директору Нововасилівського БК надано щорічну відпустку на 31 календарний день з 03.10.2017 року по 03.11.2017 року за період роботи з 02.08..2017р. по 01.08.2018р. (витяг із розпорядження Нововасилівського селищного голови № 89 від 26.09.2017р.). Згідно записки-розрахунку та відомостей нарахування зарплати, директору БК Шрамченко [PERSON] за період відпустки (31 день) нарахована заробітна плата в розмірі 3649,63 гривень. Виплачено [PERSON] заробітної плати за період відпустки 2901,46 гривень, за мінусом відрахувань податку та зборів, що підтверджується відомістю сум для зарахування на поточні/карткові рахунки у ВАТ «Ощадбанк» від 02.10.2017 року. З 04 листопада 2017 року по 06 листопада 2017 року [PERSON] знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати, згідно поданої заяви та розпорядження селищного голови № 105 від 03.11.2017р. Відповідно до витягу з розпорядження селищного голови № 113 від 15 листопада 2017 року «Про звільнення з посади директора БК [PERSON]А.» директора Нововасилівського БК [PERSON] звільнено з 15 листопада 2017 року за прогули без поважних причин, згідно п.4ст.40 КЗпП України. В другому пункті розпорядження вказано про необхідність до 31.01.2018 року повернути виплачену суму заробітної плати за невідпрацьований період з 07.11.2017 року по 01.08.2018 року у розмірі 2165,80 гривень, вказані реквізити розрахункового рахунку. В розпорядженні наведені підстави для звільнення та повернення коштів доповідні записки та акти про відсутність на роботі від 07, 08, 09, 10, 11 і 14 листопада 2017 року, повідомлення про вручення поштового відправлення від 15.11.2017 року і розрахунковий лист від 15.11.2017 року. [PERSON] селищною радою надіслане відповідачу повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, розрахунковий лист від 15.11.2017р. і записка - розрахунок про суму, що підлягає поверненню 2165,80 гривень. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 16 листопада 2017 року кореспонденція вручена чоловіку [PERSON]. Тобто, між позивачем та відповідачем існували трудові відносини, які регулюються, зокрема, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про відпустки», а щодо повернення зайво виплачених коштів, також, главою 23 Цивільного кодексу України. Позивач звернувся до суду 03 травня 2018 року з вимогами про стягнення зайво виплачених коштів в межах строку, передбаченого 233 КзПП України, якою встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Днем виявлення такої шкоди суд вважає день звільнення [PERSON] 15 листопада 2017 року. В статті\~127\~КЗпП України\~вказано,\~що відрахування\~із заробітної\~плати можуть\~проводитись тільки\~у випадках,\~передбачених законодавством\~України.\~За п.2\~ч.2\~цієї статті\~відрахування із\~заробітної плати\~працівників для\~покриття їх\~заборгованості підприємству,\~установі і\~організації,\~де вони\~працюють,\~можуть провадитись\~за наказом\~(розпорядженням)\~власника або\~уповноваженого ним\~органу при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6\~статті 36 і пунктах 1, 2 і 5\~статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію. В даному випадку судом встановлено, що працівник звільнений з підстав, передбачених п.4 статті 40 КЗпП України, у звязку з прогулом без поважних причин. Вказана підстава не віднесена Законом до таких, за якими відрахування не проводяться. Стаття 1212 ЦК України зобовязує особу, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути це майно потерпілому. Згідно ст..1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Судом встановлено, що нарахування та виплата заробітної плати [PERSON] здійснена 02.10.2017 року у звязку з щорічною відпусткою строком на 31 день за відпрацьований період з 02.08.2017 року по 01.08.2018 року. Але, відповідач не відпрацювала повністю вказаний період не з вини роботодавця, після закінчення відпустки на роботу не вийшла і звільнена за прогули без поважних причин. За невідпрацьований період з 07.11.2017 року по 01.08.2018 року, згідно розрахунку позивача, сума виплат, що підлягають поверненню складає 2165,80 гривень. Статтею 22 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Частинами 2 і 3 цієї статті Закону визначені випадки, в яких таке відрахування не провадиться. Серед цих випадків відсутнє звільнення особи за прогули без поважних причин. Таким чином, законами передбачене повернення грошових коштів, які виплачені працівнику як заробітна плата в період щорічної відпустки у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, та отримання відповідачем таких коштів підтверджене позивачем наданими доказами, які досліджені судом. Позивач в заяві вірно посилається на п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де Пленум розяснив про такий же порядок застосування судами положень наведених вище законів в подібних спорах. Відповідачем заперечення щодо позовних вимог не наведені, докази на їх підтвердження не надані. При встановлених\~обставинах та\~з наведених\~підстав позовні\~вимоги підлягають\~задоволенню,\~шляхом стягнення\~із відповідача\~на користь\~позивача заявленої\~суми. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір на користь позивача в розмірі 1762,00 гривень, сплата якого підтверджується платіжним дорученням № 12 від 17.04.2018 року.

Outcome: approved