Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звертаючись з позовом до суду, просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти її з місця реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач, яка являється його сестрою була зареєстрованою у спірній квартирі, однак шість років назад вийшла заміж та переїхали жити до свого чоловіка, а тому у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, вселитись до квартири наміру не має. Позивач [PERSON].в судове засідання не з'явився, однак надав до суду заяву, де позов підтримав в повному обсязі та просив суд винести рішення у його відсутність за наявними у справі доказами та матеріалами, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку позивача, який просив розглядати справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить спадкове майно, а саме квартира [ADDRESS]. (а.с. 4) Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За нормою ч.1 ст.383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. За довідкою (Форми 3) № 1457 від 22.05.2015 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], її донька [PERSON] та онуки - [PERSON], [PERSON]. (а.с. 7) 3гідно з ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», в якій зазначено, що: «Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання». Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР, надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно акту від 20.05.2015 року затвердженого начальником ЖРЕО - 409 встановлено, що [PERSON] не проживає разом зі своїми дітьми в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 8) Як убачається з пояснень позивача, викладених у позовній заяві, відповідачка була зареєстрована в спірній квартирі, однак понад шість років в ній не проживає, на даний час має інше місце проживання, хоча залишається зареєстрованою в спірній квартирі, яка на праві власності належить позивачу. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку, у порядку визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти її з місця реєстрації, оскільки, як доведено в суді відповідач у спірній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири немає. Враховуючи наведене та

Outcome: approved