Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 11102,93 грн., та судові витрати в розмірі 1921 грн. На обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 13.05.2010 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами, тарифами, складає між нею та Банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. В порушення вищезазначених умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 31.01.2019 року має заборгованість у розмірі 1102,93 грн., яка складається з наступного: 936,24 грн. - заборгованість за кредитом; 6961,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2200 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 504,90 грн. - штраф (процентна складова). 09.04.2019 року від позивача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у вигляді заперечення, відповідно до якого, позов визнала частково, просила суд зменшити суму за пенею та комісією до 936,24 грн., відмовити позивачеві у стягненні заборгованості за процентами у сумі 6961,79 грн., відмовити позивачеві у стягненні штрафів, вказала, що в 2010 році при отриманні картки для нарахування заробітної платні, вона також отримала кредитну картку. Її отримання було обов`язковим, з умовами кредитування, умовами та правилами надання банківських послуг та самим кредитним договором б/н від 13.05.2010 року ознайомлена не була і самого договору вона не підписувала, а тільки заповнила анкету та підписала довідку про умови кредитування, бо в іншому разі зарплатна картка не видавалася, самі умови їй пояснені не були, як і текст договору від 13.05.2010 року для ознайомлення не був наданий. В подальшому вона кілька разів, а саме з березня 2017 року зверталася до відділення АТ КБ «Приватбанк» з проханням надати їй можливість ознайомитись з даним (договором, але їй було відмовлено на підставі, що цей договір загальний і вона може прочитати його на сайті банку, чого вона там не знайшла. Це вже доводить порушення Позивачем принципів свободи договору відповідно до ЦК України. В 2011 році обставини вимусили її скористатися кредитною карткою, тому суму боргу 936 грн. 24 коп. вона визнає. З жовтня 2011 року по грудень 2016 року нею за даною кредитною карткою було сплачено 16 507 грн. 44 коп. Це видно з розрахунку заборгованості наданим позивачем, хоча він чомусь не зазначив загальної сплаченої суми по кредитній картці. Додаткових коштів вона з картки не знімала. На її прохання в травні 2013 року вона була заблокована на зняття коштів. Вона її погашала по грудень 2016 року, потім вона залишилась без роботи. З січня 2017 року вона неодноразово зверталася з проханням реструктуризації залишку по кредиту, надати можливість його часткового погашення, але їй було відмовлено, пояснюючи що це не передбачено умовами та правилами надання банківських послуг та самим кредитним договором б/н від 13.05.2010 року, який не існує. Тому вона вважає, що позивач умисно сприяв збільшенню розміру збитків та не вжив заходів до їх зменшення. Також, відповідно до п. 1.1.5 Відповідальності сторін в Умовах та правилах надання банківських послуг та правил користування карткою наданих Позивачем, у підпункту 1.1.5.21 зазначено, що у разі непогашення вказаного простроченого зобов`язання на протязі 30 календарних днів всі сплачені платежі є пенею, окрім платежів направлених на погашення тіла кредиту, і в період нарахування пені на суму заборгованості по кредитному договору проценти не нараховуються. Відповідно до цих умов самого ж банку - позивача сума нарахованих процентів за користування кредитом, а саме 6961 грн. 79 коп. є незаконною, та той, що не відповідає Умовам та правилам надання банківських послуг та правилам користування карткою наданих позивачем. Також, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення, а саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. Тому штрафи у сумі 500 грн. 00 коп. та 504 грн. 90 коп. не визнаю і вважаю, що їх нарахування суперечить чинному законодавству України. Відповідно до ч. З ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений судом, якщо він значно перевищує розмір заподіяних невиконанням збитків, сума яких складає 936 грн. 24 коп. Тому, враховуючи все вищезазначене, заборгованість за кредитом у сумі 936 грн. 24 коп. вона визнає. 23.05.2019 року до суд надійшла відповідь на відзив позивача, відповідно до якої останній зазначає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Банком надані докази, які підтверджують факт укладення кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань. Відповідач була ознайомлена з умовами кредитного договору, що підтверджується підписом останньої в анкеті заяві. Щодо посилання відповідача на зменшення розміру збитків, то відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що банк прияв у збільшенні розміру збитків. Також, позивач вважає, що штраф та пеня є різновидами штрафних санкцій, а тому одночасне їх застосування не заборонено законом. Що стосується нарахування штрафних санкцій то позивач зазначає, що ним нарахування здійснено правомірно, відповідно до умов договору. Також, зазначив, проведення реструктуризації це є право банку, а не обов`язком і те, що кредитний договір чинний. В судове засідання позивач свого представника не направив, в матеріалах справи мається клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала частково, с посиланням на свій відзив, також просила суд застосувати стирок позовної давності до спірних правовідносин, в подальшому надала до суду заяву відповідно до якої просить розгляд справи проводити без її участі, відмовити банку у позовних вимогах в повному обсязі. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вислухавши відповідача приходить до наступного. Між позивачем - Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем - [PERSON] 13.05.2010 року було укладено кредитний договір № б/н за яким відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. А відповідач зобов`язавлася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених в договорі. Як вбачається з матеріалів справи, 13 травня 2010 року відповідачем власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк». З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідач висловив свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також в анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодний з його умовами. Крім того, в анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомлений та погоджується з Умовами та правилами надання послуги накопичення «Копилка». Також в анкеті-заяві відповідачем було зазначено, що він зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зважаючи на зазначене, суд прийшов висновку, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір. В судовому засіданні відповідач визнала факт отримання 13 травня 2010 року кредиту в розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, та заперечувала в частині визначення розміру заборгованості згідно наданого банком розрахунку заборгованості. Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі. Відповідач покладені на неї зобов`язання належним чином не виконувала, зважаючи на що у неї утворилась заборгованість, яка згідно доводів банку та наданого останнім розрахунку, складає 11102,93 грн. Разом з тим, відповідач в судовому засіданні просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки позивач його пропустив. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс 14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк». Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно п. 2.1.1.2.11. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які були додані банком до позовної заяви, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевому боці картки, включно. Забороняється використання картки зі строком дії, що сплив. Відповідно до п. 2.1.1.2.12. вказаних Умов та правил надання банківських послуг, по закінченню строку дії відповідна кредитна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта. Як вбачається з ксерокопії кредитної карти відповідача, строк дії кредитної картки відповідача було встановлено до грудня 2015 року, тобто до 31 грудня 2015 року. За таких обставин, враховуючи наведене вище правові позиції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду, початок перебігу трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався з 01 січня 2016 року, а щодо періодичних платежів - з моменту несплати чергового платежу, зокрема щодо погашення процентів та сплати пені. До суду з даним позовом позивач звернувся 27 лютого 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, загальний строк якої дорівнює три роки. При цьому, дата внесення відповідачем останнього платежу в рахунок погашення заборгованості, виходячи з положень чинного законодавства України, має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності пов`язується із визначенням строку виконання зобов`язання. Що стосується переривання строків позовної давності, то суд враховує висновки, сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14-ц щодо переривання строків позовної давності, відповідно до якої зазначено, що положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною першою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Як вбачається з довідки долученої представником позивача до відповіді на відзив, погашення заборгованості після закінчення строку дії карти відбулося шляхом автоматичного списання грошових коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості, що не свідчить про свідоме вчиненні дій відповідачем щодо визнання свого боргу та його погашення. Отже, позивач звернувся до суду з позовом 27.02.2019 року, а строк погашення кредиту закінчився 31.12.2015 року тобто в останній день місяця вказаного на платіжній карті, а тому початок перебігу строку позовної давності починається на наступний день тобто з 01.01.2016 року і на момент звернення до суду з позовом, позивач пропустив строк звернення до суду. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та за відсутності клопотання відповідача розподіл судових витрат відсутній.

Outcome: dismissed