Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач відповідач [PERSON] звернувся до Зборівського районного суду Тернопільської області в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON] , Гукалівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Зборівського районного нотаріального округу Олійник Оксана Євгенівна про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на рухоме та нерухоме майно, що за життя належало спадкодавцеві, зокрема на земельні ділянки. Як зазначив позивач, спадщину після смерті матері він прийняв у встановленому ст. 1269 ЦК України порядку, - шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Під час оформлення спадщини [PERSON] довідався, що [PERSON] склала заповіт, який посвідчено 01 грудня 2011 року в Гукалівській сільській раді Зборівського району Тернопільської області та зареєстровано в реєстрі за № 25. За умовами заповіту спадкоємцем всього майна, а зокрема земельної частки (паю) визначена онука спадкодавця [PERSON] . Про даний заповіт позивачу нічого не було відомо, спадкодавець ніколи не згадувала про існування так званого заповіту, хоча мати і син підтримували родинні відносини, постійно спілкувалися та позивач матеріально допомагав хворій матері. Зазначає, що у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , дата народження спадкодавця [PERSON] - [INFO] , що прямо суперечить даним у її заповіті, посвідченого секретарем Гукалівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області та зареєстрованого в реєстрі № 25, де дата народження заповідача - [INFO] . У відповіді Зборівського районного сектору Державної міграційної служби України в Тернопільській області на адвокатський запит в про дату видачі паспорта [PERSON] , представником позивача отримано лист № 6117-59/6117.1-18 від 24 листопада 2018 року про те, що [PERSON] , [INFO] , документувалася паспортом громадянина України [NUMBER] від 26 березня 1996 року та у зв`язку з розбіжностями в записах (зміна дати народження з [INFO] на [INFO] згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданим Гукалівською сільською радою 23 серпня 1991 року) її паспорт змінено на [NUMBER] від 23 листопада 2013 року. Вважає, що така інформація не відповідає фактичним обставинам, що підтверджує відповіддю №1044/14-01-09.5 Зборівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 26 грудня 2018 року, де зазначено, що у метричній книзі села Гукалівці Зборівського району Тернопільської області, наявні актові записи про народження [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Гукалівці Зборівського району, актовий запис про народження №3, складений 09 січня 1935 року та [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Гукалівці Зборівського району, актовий запис про народження №10, складений 28 жовтня 1937 року, та, що відсутні записи про внесення змін щодо дат народження у їх метричних записах. Крім цього, у листі Зборівська державна податкова інспекція Кременецького управління ГУ ДФС у Тернопільській області на запит про отримання інформації про дату народження [PERSON] із реєстраційним номером облікової картки платника податків [NUMBER] , а також про ідентифікаційний номер (РНОКПП) в [PERSON] , [INFO] , повідомила, що податковий номер померлої особи закривається та не підлягає подальшому використанню. Із наведених доказів зазначає, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , це дві різні особи. Тому вважає, що при складанні та посвідченні заповіту 01 грудня 2011 року секретар не могла встановити особу заповідача [PERSON] , яка народилася [INFO] , із реєстраційним номером облікової картки платника податків [NUMBER] , оскільки [INFO] померла спадкодавець - мати позивача - [PERSON] , яка народилася [INFO] . За таких обставин, покликаючись на норми ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , який посвідчений 01 грудня 2011 року секретарем Гукалівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, та зареєстрований в реєстрі за № 25. Представник позивача відповідача під час розгляду справи позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Відповідач позивач подала відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому обґрунтовує, що при посвідченні та реєстрації заповіту 01 грудня 2011 року особа заповідача була встановлена та заповіт склала мати позивача [PERSON] , яка у 2013 році поміняла паспорт громадянина України, у зв`язку з розбіжністю в даті народження на підставі свідоцтва про народження та відповідно до довідки Гукалівської сільської ради від 01 березня 2019 року №101 на території сільської ради немає іншої жінки, яка б мала прізвище [PERSON] . Просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Зустрічний позов позивач [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Зборівського районного нотаріального округу Олійник О. Є. про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилось спадкове майно: земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Гукалівської сільської ради площею 1.22га (кадастровий номер 6122683100:01:001:0151) відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ТР N031364 та площею 0.71га (кадастровий номер 6122.683100:01:001:0454) відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ТР N019129. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Гукалівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області за реєстром №25, згідно умов якого належні їй на праві приватної власності земельні ділянки площею 1,22 га (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ТР №031364) та площею 0,71 га (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ТР №019129), вона заповіла [PERSON] . Позивач звернулась до приватного нотаріуса Зборівського районного нотаріального округу Олійник О.Є., де була заведена спадкова справа за № 62754466 номер у Спадковому реєстрі, номер у нотаріуса №67/2018 від 25 липня 2018 року, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №305/02-31 від 13 серпня 2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з розбіжністю між інформацією у заповіті та свідоцтвом про смерть, зокрема, у даті народження заповідача. Вважає, що дана помилка при посвідченні заповіту на волевиявлення спадкодавця не впливала. З урахуванням викладеного позивач просить суд визнати за нею право власності на: земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Гукалівської сільської ради площею 1.22га (кадастровий номер 6122683100:01:001:0151) відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ТР N031364 та площею 0.71га (кадастровий номер 6122.683100:01:001:0454) відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ТР N019129, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Третя особа приватний нотаріус Зборівського районного нотаріального округу Олійник О. Є. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Суд, заслухавши вступні слова сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02 травня 2019 року серія [NUMBER] (а. с.6). За життя [PERSON] належали на праві власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Гукалівської сільської ради площею 1.22га (кадастровий номер 6122683100:01:001:0151) відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ТР N031364 (а.с.82) та площею 0.71га (кадастровий номер 6122.683100:01:001:0454) відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ТР N019129 (а.с.82) 25 липня 2018 року до приватного нотаріуса Зборівського районного нотаріального округу Олійник О.Є., яка завела спадкову справу №67/2018 до майна померлої [PERSON] , звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини (а.с.8). 14 серпня 2018 року до приватного нотаріуса Зборівського районного нотаріального округу Олійник О.Є., яка завела спадкову справу №67/2018 до майна померлої [PERSON] , звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, до якої долучила заповіт від 01 грудня 2011 року, посвідчений секретарем Гукалівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, зареєстрований в реєстрі за №25 (а. с.9). Однак, нотаріус постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих. №305/02-31 від 13 серпня 2019 року (а.с. 91-93) відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва, так як згідно з підпунктом 2.1, пункту 2 Глави 3 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини, що викликає незрозумілості та суперечки між спадкоємцями, а в даному випадку дата народження [PERSON] , зазначена в заповіті, [INFO], а згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 02 травня 2018 року, дата народження спадкодавця зазначена як [INFO] . Відповідно із зазначеним, реєстрація Спадкової справи у спадковому реєстрі теж проведена за датою народження спадкодавця, зазначеної у Свідоцтві про смерть що викликає розбіжності між інформацією в заповіті та свідоцтві про смерть. Допитаний як свідок позивач [PERSON] пояснив, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , це дві різні особи. Дана обставина стверджується метричними записами [PERSON] , [INFO] (а.с.114) та [PERSON] , [INFO] (а.с.115), наданими Зборівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Наданими відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському, Межівському, Покровському районах Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області копіями актових записів про шлюб № 141 від 15.12.1972 року складеним на [PERSON] та [PERSON] , [INFO] та про смерть № 92 від 27.05.1989 року, що складений на [PERSON] (а.с.123, 125). Крім вищезазначеного, стверджується листом Зборівського районного сектору Державної міграційної служби України в Тернопільській області № 6117-59/6117.1-18 від 24 листопада 2018 року де вказано, що [PERSON] , [INFO] , документувалася паспортом громадянина України [NUMBER] від 26 березня 1996 року та у зв`язку з розбіжностями в записах (зміна дати народження з [INFO] на [INFO] згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданим Гукалівською сільською радою 23 серпня 1991 року) її паспорт змінено на [NUMBER] від 23 листопада 2013 року. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Як визначено у ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом. Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ст.ст. 1235 - 1236 ЦК України). Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. В ст. 1251 ЦК України вказано, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Вимогами ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, в тому числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з частиною 3 статті 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В ст. 208 того ж Кодексу передбачені випадки, за яких правочини належить вчиняти у письмовій формі, в тому числі якщо це передбачено законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що померла [PERSON] склала заповіт в користь [PERSON] , якій заповіла належні їй на праві приватної власності земельні ділянки. В судовому засіданні з`ясовано та матеріалами справи підтверджено, що у заповіті є розбіжність у даті народження заповідача із датою народження зазначеній у свідоцтві про смерть, тому нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а тому спадкоємець звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно. Право [PERSON] на спадкування за заповітом оспорюється спадкоємцем першої черги - сином спадкодавця [PERSON] , який вважає, що дані розбіжності свідчать про неналежне встановлення особи заповідача, що є наслідком його недійсності. Однак, суд прийшов до висновку, що розбіжності в заповіті і свідоцтві про смерть щодо даних про народження заповідача не впливає на його волевиявлення, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним слід відмовити. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено [PERSON] у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно після смерті [PERSON] , суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову шляхом визнання за [PERSON] права власності на земельні ділянки, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] .

Outcome: dismissed