Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Служби безпеки України (надалі по тексту - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних нарахувань. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 серпня 2009 року адміністративний позов [PERSON] до Служби безпеки України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, було задоволено та зобов'язано відповідача перерахувати та виплатити недоплачену частину одноразової грошової допомоги у розмірі 191 679,18 грн., але незважаючи на обов'язок боржника виконати вказане судове рішення, вказані кошти позивач не отримав, а відтак у зв'язку з невиконанням рішення суду, позивач отримав збитків, оскільки національна валюта - гривня зазнала інфляції. Зважаючи на вказане судове рішення та вимоги законодавства (ст.ст.526, 625, 631 ЦК України) позивач просив суд стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми боргу. За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу - 191 679,18 грн. та розраховані ним із вказаної суми - інфляційні втрати за весь час прострочення в розмірі - 191 679,18 грн. та три проценти річних від простроченої суми - 2 898,81 грн. за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року. В ході розгляду даної цивільної справи позивач зменшив позовні вимоги, подавши 22.07.2015 року відповідну заяву, в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь кошти інфляційних нарахуваньу розмірі - 34 469,49 грн., 3% річних у розмірі - 2 898,29 грн. за період з 01 липня 2014 року по 21 травня 2015 року, а усього в сумі 37 367,78 грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд задовольнити з викладених у неї підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити повністю, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, наголошуючи на тому, що одноразова грошова допомога у разі встановлення інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, яка була виплачена позивачу не є боргом в розумінні ст. 625 ЦК України, вона регулюється спеціальним законодавством і на неї не може поширюватися дія цієї статті. Також відповідач зазначив, що розрахунок наданий позивачем є помилковим. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.08.2009 року було задоволено адміністративний позов [PERSON], та зобов'язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити на користь [PERSON] недоплачену частину одноразової грошової допомоги в розмірі 191 679,18 грн. Постанова набрала законної сили 19.06.2014 року. (а.с.26-27). За умовами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом установлено, що на підставі постанови Деснянського районного суду м. Києва від 11.08.2009 року, яка набрала законної сили, у відповідача перед позивачем [PERSON] виникло грошове зобов»язання про сплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги. Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, відповідач виконав своє зобов'язання, щодо виконання Постанови суду від 11 серпня 2009 року, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 12.11.2014, 20.11.2014, 29.12.2014, 22.05.2015рр. (а.с. 51-54). У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до плати кредиторові. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14, яка за вимогами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. За таких обставин, встановлено грошове зобов»язання відповідача сплатити позивачу наведені ним у цій позовній заяві види виплат, а саме: інфляційних втрат та 3% річних. Розглядаючи справу у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦКП України, суд визнає вірним проведений позивачем розрахунок періоду прострочення виплат, який визначено з 01 липня 2014 року по 21 травня 2015 року, але розраховані суми позивачем не вірно та перераховані судом у відповідності до проведених витрат відповідачем за певні періоди. Так, в період з 01.07.2014 по 12.11.2014 з початкової суми - 191 679,18 грн. інфляційні нарахування складають - 16 676,09 грн. та 3% річних в сумі - 2237,13 грн.; зважаючи на виплату 12.11.2014 року в рахунок погашення боргу суми - 47 920 грн., тому залишилась до виплати сума - 143 759,18 грн. , з якої за період з 12.11.2014 по 20.11.2014 року інфляційні нарахування складають у сумі - 2 731,42 грн. та 3% річних - 106, 34 грн.; зважаючи на виплату 20.11.2014 року коштів боргу в сумі - 60000 грн., тому за період з 20.11.2014 року по 29.12.2014 з суми - 83 759,18 грн. інфляційні нарахування складають - 2 512,78 грн. та 3% річних в сумі - 275,37 грн.; зважаючи на виплату 29.12.2014 року коштів боргу в сумі - 47920 грн. тому за період з 29.12.2014 по 22.05.2015 з суми - 35839,18 грн. інфляційні нарахування складають у сумі - 14 371,51 грн. та 3% річних в сумі - 427,12 грн., а тому загальна сума інфляційних втрат за цей період становить - 36291,80 грн., а сума 3% річних становить за цей же період - 3054,96 грн., але зазначені суми більше ніж заявлені суми у позові щодо цих виплат, а тому вирішуючи позовні вимоги в межах ч.1 ст.11 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти інфляційних втрат в сумі - 34469,49 грн. та 3% річних в сумі - 2898,29 грн. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, або підстави звільнення від доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що відповідач в судовому засіданні не надав доказів та не навів переконливих доказів правомірності своїх дій по простроченню виконання ним рішення суду про виплату коштів, суд вважає за можливе позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача за період з 01 липня 2014 року по 21 травня 2015 року інфляційні нарахування в розмірі - 34469,49 грн. та 3% річних в сумі - 2898,29 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 373 грн. 67 грн. пропорційно до розміру задовлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial