Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 26.07.2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого, внаслідок подальшого переоформлення кредитної карки, відповідачу було надано кредит у розмірі 3600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з відсотковою ставкою у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за користування кредитними коштами. У зв`язку з порушенням відповідачем обумовленого сторонами строку погашення кредиту та сплати відсотків, станом на 31.12.2018 року утворилась заборгованість в сумі 196 260,47. Позивач посилається на можливість пред`явлення вимог в частині заборгованості та просить стягнути 116 215,82 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 6850,30 грн., заборгованість по відсотках - 109 365,52 грн., яку позивач просить стягнути, відшкодувати судові витрати. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якій особа просить застосувати строки позовної давності як підставу відмови у позові. При цьому, відповідачем звернуто увагу на даті укладенні договору кредиту - 26.07.2011 року, та завершенні строку позовної давності на час звернення до суду в січні 2019 року. Позивачем надано відповідь на відзив, в якому вказано, що правовідносини сторін грунтуються на положеннях договору кредиту, відповідають Умовам надання банківських послуг, правилам користування платіжною карткою та тарифам, з якими позичальник ознайомився. Позивач посилається на практику Верховного Суду України, яка зводиться до залежності початку перебігу строків позовної давності від передбаченої умовами договору дати виплати за кожним черговим платежем, а також до визначення строку погашення кредиту в повному обсязі згідно останнього дня місця дії кредитної картки, вказує на випуск картки з кінцевим строком дії до квітня 2018 року, та просить задовольнити позов за вимогами як такими, що подані в строк позовної давності. В судове засідання представник позивача надав заяву про можливість слухання справи у його відсутності. Представник відповідача просила відмовити у задоволення позову. Судом встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, основані на договорі. Так, 26.07.2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, на підставі якого відповідачем як позичальником фактично отримувались внаслідок періодичного зняття коштів з карткового рахунку грошові суми. Станом на 31.12.2018 року розмір заборгованості зі сплати використаних коштів становить 6850,30 грн. Вказане підтверджуються анкетою-заявою позичальника (а.с.7), випискою з карткового рахунку (а.с.54-57), розрахунком заборгованості (а.с. 5-6), які приймаються судом як належні докази на підтвердження наведених обставин. Згідно виписки по картковому рахунку сума отриманих коштів позичальником фактично перевищила встановлений ліміт та виявляє наведений розмір. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За положеннями ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Суду не надано доказів на підтвердження виникнення зобов`язання у відповідача з повернення отриманих коштів або їх частини певною датою, а тому, на думку суду, є правильним застосування ст. 530 ЦК України, яка встановлює строк виконання зобов`язання за моментом вимоги. При цьому, є необхідним звернути увагу, що за договором про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК) стосовно повернення кредиту в повному обсязі починається не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту. Отримавши чергову суму за кредитним лімітом в межах дії строку картки позичальник бере зобов`язання здійснити погашення кредиту поза строком дії картки в залежності від досягнутих між сторонами домовленостей про строк (термін) виконання зобов`язання. Строк дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідач не виконав свої зобов`язання з повернення фактично отриманих грошових коштів, тому вимога, пред`явлена в судовому порядку про стягнення 6850,30 грн., є обґрунтованою, підстави для застосування строку позовної давності (ст.ст. 256, 257 ЦК України) відсутні. Суд відмовляє у стягненні інших, зазначених позивачем як заборгованість, грошових сум. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Позивачем не надано доказів на підтвердження, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Положення правила ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, до вказаних правовідносин застосуватись не можуть. Вказаний висновок також наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Оскільки у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, підстави для задоволення вимог у вказаній частині відсутні. У відповідності до ст. 141 ч.1 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог понесені позивачем судові витрати.

Outcome: partial