Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON], у вересні 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконною реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Після збільшення позовних вимог та їх уточнення 15.11.2016 року просить суд: - визнати незаконною та скасувати виготовлену Коростенським бюро технічної інвентаризації технічну документацію на житловий будинок в [ADDRESS], загальною площею 65.6 м.кв., з вказівкою на рік забудови 1965 рік; - визнати незаконною та скасувати реєстрацію Реєстраційною службою Олевського районного управління юстиції права власності за [PERSON] на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 65.6 м.кв., номер запису про право власності: 72368; - визнати житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 65.6 м.кв., 2003 року забудови спільною сумісною власністю колишнього подружжя: [PERSON] та [PERSON]; - зобов'язати суб'єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації права власності визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в тому числі але не виключно управління економіки Олевської районної державної адміністрації, держреєстраторів прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусів скасувати відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 65.6 м.кв., реєстраційний номер: [NUMBER]. Заявлені вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 26 вересня 1998 року по 19 червня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від спільного життя вони мають двох дітей: сина [PERSON], 1999 року народження та дочку [PERSON] 2003 року народження. Після укладення шлюбу подружжя стало проживати однією сім'єю з бабусею [PERSON], - [PERSON], у побудованому нею у 1965 році будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Проживаючи у будинку [PERSON], під час шлюбу з [PERSON], вони вирішили на неприватизованій земельній ділянці розпочати будівництво власного будинку, який почали будувати в 1999 році, а закінчили будівництво в 2003 році, однак в експлуатацію не вводили через відсутність коштів на виготовлення документації, хоча й проживали у ньому сім'єю до 2013 року. Із-за конфліктів з чоловіком - [PERSON], позивачка зазначає була вимушена покинути останнього та перейшла проживати з дітьми до своєї матері в [ADDRESS]. Та пізніше їй стало відомо, про те що її колишній чоловік - [PERSON], оформив право власності на збудований будинок за вказаною вище адресою, у зв'язку із чим цей будинок на її думку перестав бути їх спільною сумісною власністю, оскільки рішенням Олевського районного суду Житомирської області № 2-476/2012, від 29.11.2012 року за [PERSON], визнано право власності на спадщину у порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] - [PERSON], яка складається із житлового будинку зі всіма господарськими приміщеннями, що розташований по [ADDRESS]. Проте, зазначає позивачка, що на момент розгляду справи № 2-476/2012, від 29.11.2012 року, за вказаною адресою знаходилося два житлові будинки: 1965 року забудови та 2003 року забудови, зокрема перший будинок, площею 20.0 м.кв., (дерев'яний) 1965 року забудови (який є спадковою масою), другий 65.6 м.кв., (цегляний) 2003 року забудови, при цьому вказує позивачка на те, що в рішенні суду ніде не зазначено площу будинку, який рахувався за покійною [PERSON], ні його технічні характеристики, лише рік побудови, що призвело до того, що користуючись нагодою (на думку позивачки) відповідач за домовленістю з бюро технічної інвентаризації виготовляючи технічний паспорт «підмінив» предмет спору (старий будинок) на документах, оскільки вважає, що на документах «підмінено» новим будинком 2003 року забудови, спорудженим позивачкою разом із відповідачем [PERSON], в 2003 році, який на її думку не входить до спадкової маси спадкодавця [PERSON] У судових засіданнях [PERSON], та її представники: [PERSON], адвокат [PERSON], підтримали вимоги позову. Проте 05.07.2018 року у судове засідання не прибули, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи. Заяви щодо відкладення розгляду чи/або подальшого розгляду справи до суду не подали. Так, відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України слідує, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За таких обставин, враховуючи наведені вимоги цього Кодексу, а також те, що позивачкою і її представниками у судовому засіданні було надано пояснення щодо заявленого позову з підтриманням позовних вимог у повному обсязі, суд на підставі ст.223 ЦПК України продовжує розгляд справи за відсутності позивача та його представників, оскільки позивач та її представники не з'явилися в судове засідання без поважних причин і не повідомили суд про причини неявки. Представник відповідача [PERSON], - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору № 41 від 24.10.2016 року «Про надання правової допомоги у цивільній справі» вимоги позивача не визнав та надав пояснення суду, при цьому зазначивши, що його довіритель 26.09.1998 року зареєстрував з позивачкою [PERSON], шлюб і після його укладення почали разом тимчасово проживати в належному його (відповідача) прабабусі [PERSON], житловому будинку [ADDRESS] 1965 року побудови. Власник вказаного будинку [PERSON], не заперечувала проти їх проживання і також проживала разом з ними. За час спільного проживання у шлюбі у них народилися двоє дітей: син [PERSON], 1999 року народження та дочка [PERSON], 2003 року народження. У 1999-2000 роках власник будинку - [PERSON], разом зі своїм онуком [PERSON], який є батьком відповідача [PERSON], збудували прибудову до даного житлового будинку [ADDRESS], будівництво якої у 2000 році здійснювали наймані будівельники: [PERSON], разом з нині покійним [PERSON] Розраховувався за роботу і підвозив будівельні матеріали онук [PERSON], - [PERSON], - батько відповідача [PERSON] Майнову спроможність [PERSON], здійснити прибудову своїй бабусі [PERSON], підтверджує довідкою про його доходи від 25.10.2016 року № 1336, яку додав представник відповідача до справи, (а.с.206). За життя, 18.03.1996 року прабабуся відповідача [PERSON], - [PERSON], склала заповіт відносно усього свого майна, а саме: житлового будинку зі всіма надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] на користь свого правнука [PERSON] - відповідача по справі. [INFO] в с.Білокоровичі померла [PERSON], яка до дня смерті постійно проживала за вказаною адресою. І лише після смерті останньої з 26.10.2005 року зареєструвалися позивач із відповідачем у спірному будинку. За таких обставин представник вважає, що вимоги позивача є безпідставними. У судових засіданнях представник відповідача: Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради - Забродська Н.В., стосовно заявлених вимог позивача [PERSON], заперечувала та пояснила, що оскільки, будинок [ADDRESS] спадкодавцем - [PERSON], за життя не було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації, то спадкоємець [PERSON], замовив технічну документацію на спадковий будинок і після її виготовлення звернувся з позовом до суду про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. При виготовленні технічного паспорта на вказаний будинок було враховано прибудову, яку збудувала ще за життя власник будинку [PERSON] Виготовлення технічного паспорту здійснювалося відповідно до нормативних актів, які регулюють їх діяльність і порушень у виготовленні технічної документації на вказаний будинок не вбачає. У судових засіданнях представник відповідача: Олевської районної державної адміністрації Житомирської області - [PERSON], стосовно заявлених вимог позивача [PERSON], заперечувала та зазначала, що уповноважений орган, який здійснює державну реєстрацію права власності на нерухоме майно діє на підставі відповідного закону та в межах своїх повноважень, і на підставі поданих до даного органу встановленого законом переліку документів, де держреєстратор перевіряє документи, які надає особа, а в даному випадку документи які подав [PERSON], перевірялися, і підстав не реєструвати спірний будинок не вбачалося. Державний реєстратор діяв в межах своїх повноважень та правомірно вчинив дії стосовно реєстрації будинку [ADDRESS] за спадкоємцем [PERSON] Допитаний у судовому засіданні 02.03.2017 року (а.с.102-105), свідок [PERSON], засвідчив про те, що у 1999-2000 роках власник будинку - [PERSON], разом зі своїм онуком [PERSON], який є батьком відповідача [PERSON], збудували прибудову до житлового будинку [ADDRESS], будівництво якої здійснював він разом з нині покійним [PERSON] Розраховувався за роботу і підвозив будівельні матеріали онук [PERSON], - [PERSON] Свідки [PERSON], та [PERSON], у судовому засіданні 02.03.2017 року (а.с.102-105), ствердили, що вони бачили, як у кінці 90-х чи на початку 2000 року до будинку [ADDRESS], власником якого була [PERSON], її онук [PERSON], збудував прибудову. Аналогічні свідчення надали в судовому засіданні і свідки [PERSON], та [PERSON] Допитаний свідок [PERSON], надав свідчення суду, що він у 2012 році на замовлення [PERSON], та на підставі довідки сільської ради с.Білокоровичі Олевського району від 10.09.2012 року № 2456, проводив, як спеціаліст на той час обстеження даного будинку та робив технічну документацію на спірний будинок. До старого будинку було добудовано прибудову, проте у якому році проведена добудова йому не відомо. Вся будівля вказана у технічному паспорті, як основний будинок. В технічній документації він відобразив все те, що було в наявності. Рішення про те, що це є одне житло приймає сільська рада та присвоює відповідний номер житла та місце його розташування. Згідно до поданих документів на будинок [ADDRESS] останній збудований у 1965 році. Суд, заслухавши пояснення та заперечення сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи та оглянувши у судовому засіданні інвентаризаційну справу № 343 на домоволодіння [ADDRESS], приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Так, за життя, 18.03.1996 року прабабуся відповідача [PERSON], - [PERSON], склала заповіт відносно свого майна, а саме житлового будинку з усіма надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS] на користь свого правнука [PERSON], (а.с.11-13). [INFO] в с.Білокоровичі Олевського району Житомирської області [PERSON], померла, яка до дня смерті постійно проживала в будинку [ADDRESS], що стверджується копією свідоцтва про її смерть [NUMBER] та довідкою Білокоровицької сільської ради Олевського району № 1128 від 22.03.2017 року, із якої слідує, що відповідно до по господарських книг за 1964-2005 роки [PERSON] дійсно постійно була зареєстрована та проживала в [ADDRESS], з 1965 року по 2005 рік, (208, 209). Після смерті [PERSON], у належному останній будинку [ADDRESS] зареєструвалися позивачка [PERSON], та відповідач [PERSON], що стверджується довідками Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області, за № 724 та № 725 від 02.03.2017 року, із яких слідує, що [PERSON], та [PERSON], дійсно проживали з 26.10.2005 року у будинку [ADDRESS], (а.с.207). Оскільки, спірний будинок покійним спадкодавцем - [PERSON], за життя не було зареєстровано в установленому законом порядку, спадкоємець [PERSON], замовив технічну документацію на спадковий будинок. При виготовленні технічного паспорта уповноваженою особою, якій надано право виготовляти технічні паспорти на нерухоме майно, було враховано прибудову, яку прибудувала до будинку [ADDRESS] ще за життя власник будинку [PERSON], разом зі своїм онуком і батьком відповідача [PERSON], - [PERSON], (а.с.14-18). Як пояснила у судовому засіданні представник відповідача: Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради - Забродська Н.В., при виготовленні технічного паспорта на спірний будинок було враховано прибудову, яку збудувала ще за життя власник будинку [PERSON] Виготовлення технічного паспорту здійснювалося відповідно до нормативних актів, які регулюють їх діяльність і порушень у виготовленні технічної документації на вказаний будинок не вбачає. Після виготовлення технічної документації [PERSON], звернувся з позовом до суду про визнання за ним права власності на спадкове майно за заповітом. Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 29.11.2012 року № 2-476/12, визнано за [PERSON], [INFO], право власності на спадщину у порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON], яка складається із житлового будинку 1965 року побудови зі всіма господарськими приміщеннями, розташованого по [ADDRESS], (а.с.11-13,17,18,78). Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 19.06.2013 року № 287/231/13-ц, шлюб між [PERSON], мешканцем [ADDRESS], та [PERSON], мешканкою [ADDRESS], було розірвано, (а.с.8-10). Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 07.12.2015 року № 287/185/15-ц, [PERSON], [INFO], було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], (а.с.80-83). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України слідує, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом встановлено, що спірний будинок [ADDRESS] з 1965 року по [INFO] належав [PERSON], прибудову до якого було самостійно (а.с.19.20), збудовано останньою разом із її онуком [PERSON], батьком відповідача [PERSON], у період з 1999-2000 рік. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Зазначена постанова втратила чинність 02 червня 2011 року. Законом України від 17.02.2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об'єктів за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Згідно зі ст.17 Земельного кодексу України земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Отже, відповідно до вищенаведеного, слідує, що спірний будинок із прибудовою, яка була добудована у 1999-2000 роках належав [PERSON], до моменту її смерті, тобто до [INFO], а відтак жодним чином не може бути спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], як колишнього подружжя, оскільки останні до 2005 року проживали у ньому, тобто будинку [ADDRESS] за згоди власника будинку - [PERSON], без реєстрації у вказаному будинку, як тимчасові мешканці (ст.818 ЦК та ст.98 ЖК), і ця обставина не надає сторонам підстав для набуття права спільної сумісної власності колишнього подружжя на будинок. Приписами ч.ч.1,2 ст.818 ЦК України визначено, що наймач та особи, які постійно проживають разом з наймачем, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасові мешканці). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Слід зазначити також, що статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, відповідно, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя засобами або працею в придбанні майна. Заявляючи позовну вимогу про визнання права спільної сумісної власності на спірний будинок, позивач повинен посилатись не тільки на факт створення майна під час шлюбу, але і на той факт, що джерелом його створення були загальні спільні кошти або спільна робота подружжя. Враховуючи це, статус спільної сумісної власності визначається за такими критеріями: -час придбання майна; -кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання). Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо придбання майна відповідає цим факторам. У разі створення чи придбання майна хоча і в період шлюбу, але на кошти інших осіб чи особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, на особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт створення чи придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Про це йдеться в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 червня, 1 липня, 16 грудня 2015 року, від 07.09.2016 року №6-801цс16, в яких міститься висновок суду про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Так, в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.09.2016 року №6-801цс16, зокрема зазначено, що застосовуючи норми статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. А отже, сам по собі факт створення спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тим паче, як вбачається із вищенаведених доказів прибудова до будинку [ADDRESS] була побудована при житті власника даного будинку, а саме [PERSON], за рахунок коштів її онука - [PERSON]. Позивачка та її представники у судовому засіданні не надали будь-яких доказів того, що прибудова була збудована за рахунок її та відповідача коштів чи то внаслідок їхньої спільної праці. І такі докази не здобуто судом. А, лише встановлено, що позивачка з 26.10.2005 року, після побудови прибудови до будинку власника [PERSON], і смерті останньої зареєструвалась у будинку [ADDRESS], (а.с.207). Відповідач, же як спадкоємець за заповітом та на підставі рішення Олевського районного суду Житомирської області від 29.11.2012 року № 2-476/12, є власником будинку, що розташований по [ADDRESS], (а.с.11-13). Вказане рішення суду є чинним, набрало законної сили та виконане у встановленому порядку. Відповідно до ч.1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч.1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин, право власності на спірний будинок [PERSON], набув у порядку спадкування - за заповітом, у судовому порядку, а за змістом ст.57 СК України майно, набуте у порядку спадкування є особистою приватною власністю, а не є спільною сумісною власністю, а відтак суд вважає, що підстави для задоволення позову [PERSON], до [PERSON], Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, Олевської районної державної адміністрації Житомирської області по суті заявлених позивачем вимог відсутні, а порушене конституційне право відповідача - судовому захисту. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed