Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивач,\~ [PERSON] у вересні 2019 року з урахуванням ухвали про заміну відповідача та залучення третьої особи від 17.02.2020 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (код ЄДРПОУ 14305909, адреса: 01011, місто Київ, вулиця Лєскова, будинок 9), третя особа Вільнянський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (код ЄДРПОУ 35045946, адреса: 7002, Запорізька область, місто Вільнянськ, вулиця Бочарова, будинок 4) про звільнення майна з-під арешту . В обґрунтування позову зазначав, що позивач є власником 1/1 квартири за адресою [ADDRESS] . 08.05.2009 року на підставі постанови про арешт майна був накладений арешт на все його нерухоме майно. У 2019 році позивач дізнався про арешт своєї квартири. 06.03.2019 року позивач отримав відповідь державного виконавця відносно накладення арешту, згідно якої з 26.02.2009 року у відповідному відділі виконавчої служби перебувало виконавче провадження, в результаті проведення виконавчих дій встановити місцезнаходження майна не вдалося. 10.03.2016 року винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого листа на підставі п.5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Оскільки термін пред`явлення вже пропущено, розмір боргу не співпадає по виконавчому листу із сумою боргу в межах якого накладено арешт, то порушується право власності позивача, у зв`язку з чим, посилаючись на ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ст. 47 Конституції України,ст. 391 ЦК України , ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», просив зняти арешт з усього належного йому майна, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити в повному обсязі. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду на повідомили. Суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності на підставі письмових доказів що містяться в матеріалах справи. Суд вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно інформації з державного реєстру речових прав позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все нерухоме майно в межах суми боргу в розмірі 21503,34 грн. накладено арешт на підставі постанови від 08.05.2009 року ВДВС Вільнянського РУЮ. Згідно відповіді Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 06.03.2019 року № 4658 щодо стану виконавчого провадження, стягнення боргу з боржнка [PERSON] на примусовому виконанні у відділі з 26.02.2009 року перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-114 від 23.02.2009 року, виданого Вільнянським районним судом про стягнення боргу з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 10\~171, 60 грн. При цьому добровільно борг не сплачувався, тому з метою забезпечення виконання рішення на підставі ст. 55 ЗУ «Про виконавче провадження» накладено арешт на все нерухоме майно боржника в межах суми боргу та з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. В результаті виконавчих дій встановити доходи боржника не вдалося, утримання боргу не проводилося. 10.03.2016 на підставі п.5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу. Згідно ст. 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Hornsby v. Greece» (№ 18357/91 п. 40), «Деркач та Палек проти України» (№ 34297/02 та № 39574/02, п. 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу». У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. На думку суду до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення Закону №606-XIV, який був чинним на час накладення арешту на майно боржника і повернення виконавчого документа стягувачу. Поняття «закінчення» та «завершення» виконавчого провадження не є тотожними. Так, згідно ч. 1 ст. 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Також, частиною четвертою статті 47 Закону № 606-XIV передбачено, що про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строку у порядку, встановленому цим Законом. Стаття 50 Закону № 606-XIV не наділяє державного виконавця повноваженнями щодо зняття (скасування) арешту, накладеного на майно боржника, у випадку повернення виконавчого документу стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснення державним виконавцем заходів щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно зі статтею статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу. Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г, від 16 травня 2018 року у справі № 10/56-08, від 01 серпня 2019 року у справі № 754/15469/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 369/3031/18, від 18.12.2019 року в справі 740/3240/18 (провадження № 61-13512св19). При цьому пропуск стягувачем строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання судового рішення не є підставою для зняття майна боржника з-під обтяження. Так само не є такою підставою й не відповідність розміру боргу за виконавчим листом суду тій сумі в межах якої накладено арешт, оскільки позивачем не враховано, що останній добровільно борг не погасив , а в спірній постанові про накладення арешту вказана сума боргу з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору як вказано у відповіді Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 06.03.2019 року № 4658. Кожна сторона повинна довести доказами ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте позивачем взагалі нічого не сказано про наявність/відсутність боргу перед відповідачем (наприклад дії які б свідчили про намагання позивача погасити борг, докази на погашення боргу, укладення мирової , прощення боргу тощо), у зв`язку з цим суд вважає, що накладення обтяження направлено на реальне виконання судового рішення й зняття такого обтяження не відповідатиме принципам розумності та справедливості з урахуванням того , що рішення про стягнення боргу боржником фактично не виконано. Установивши, що судове рішення про стягнення грошових коштів боржником фактично не виконано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника. Крім того, позивач є боржником у виконавчому провадженні, право власності позивача на спірне майно відповідачем не оспорюється, судове рішення не виконано фактично, тому обраний позивачем спосіб захисту не є належним. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного суду від 01 квітня 2020 року (справа № 636/2408/19, провадження № 61-21706св19), від 22 квітня 2020 ( справа № 544/394/18, провадження № 61-12890св19, від 02 вересня 2020 року ( справа № 320/5432/18, провадження № 61-9861св19). На підставі\~ \~ викладеного\~ \~ \~ та\~ \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed