Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

позивач в інтересах малолітніх дітей звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх доньок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сім'я [PERSON] та [PERSON] перебуває на контролі служби у справах дітей органу опіки та піклування райдержадміністрації з 2011 року у зв'язку з неналежним виконанням ними своїх батьківських обов'язків відносно своїх малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З 2011 року діти під час канікул та вихідних проживали в м. Дубно у своєї бабусі [PERSON] та на той час діти [PERSON] та [PERSON] перебували у навчально-реабілітаційному центрі с. Ясининичі, а на сьогоднішній день навчаються у КЗ «Дубенська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів»; дитина [PERSON] перебуває у комунальному закладі «Рівненський обласний навчально-реабілітаційний центр». Згідно інформації вказаного закладу батьки не беруть жодної участі у вихованні та навчанні дітей, не надають ніякої допомоги, не забезпечують одягом, взуттям тощо; мати дітей жодного разу не з'являлася у закладах, де перебувають її діти та взагалі не турбується про подальшу їх долю. У 2016 році відповідач покинула сина у пологовому будинку м. Перечин Закарпатської області та зникла у невідомому напрямку, у зв'язку з чим рішенням Перечинського районного суду від 30 серпня 2016 року за позовом органу опіки та піклування Перечинської РДА її було позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]; також батьківських прав відносно сина було позбавлено і батька [PERSON]. Крім того, рішенням Дубенського міськрайонного суду від 01 лютого 2018 року [PERSON], 1964 року народження, позбавлено батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Оскільки зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання матір'ю дітей, свідомого нехтування нею своїх обов'язків, у зв'язку з чим просить позов задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з'явився, направив суду заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на обставини позову. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. У судовому засіданні встановлено, що батьками дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є відповідач [PERSON] та [PERSON], що стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER], виданими Стовпецькою сільською радою Дубенського району Рівненської області 31 серпня 2006 року та 11 березня 2008 року відповідно, а також серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дубенського міськрайонного управління юстиції у Рівненській області 13 червня 2013 року (а. с. 8-10). Також встановлено, що батька дітей [PERSON], [INFO], за рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 лютого 2018 року вже позбавлено батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а. с. 12). Крім того, встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] з 01 вересня 2014 року перебувають у КЗ «Дубенська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» Рівненської обласної ради, де мати жодного разу не з'явилася, вихованням дітей не займається, матеріально не підтримує, на даний час місце її перебування невідоме; дитина [PERSON] з 26 вересня 2014 року перебуває у КЗ «Рівненський обласний навчально-реабілітаційний центр», де мати так само жодного разу не відвідувала доньку (а. с. 18, 19). Відтак [PERSON] повністю самоусунулася від виконання материнських обов'язків, а саме взагалі не відвідує дітей, не проявляє материнської турботи щодо них, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров'ям та навчанням, а також матеріально їх не забезпечує і не виділяє жодних коштів на їх утримання (а. с. 13-16). Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Отже встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, що стверджується також письмовим висновком органу опіки та піклування Дубенської райдержадміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] № 423/02-13/18 від 07 лютого 2018 року, в резолютивній частині якого уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітніх доньок - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших /інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач повністю відсторонилася від виконання батьківських обов'язків і не проявляє відносно дітей щонайменшої турботи, суд вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав щодо її дітей, а саме доньок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved