Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] предявила позов до [PERSON] про розірвання шлюбу та просить розірвати шлюб, укладений між сторонами. Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 07.06.2018 року та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В підготовче судове засідання сторони не зявилися. За заявою позивача [PERSON] підготовче судове засідання було проведене за її відсутності, та зважаючи на підтримання позивачем позову, справу призначено до розгляду по суті ухвалою суду від 17.07.2018 року. У звязку з неявкою відповідача [PERSON] розгляд справи по суті відбувається в заочному порядку. В судовому засіданні позивач підтримала позов, просить суд розірвати шлюб, укладений між сторонами. Позивач підтвердила, що сторони спільно не проживають та тривалий час взагалі не спілкуються. Від відповідача до суду не надходило будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань. Позивач погодилася на постановлення заочного рішення суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, безпосередньо дослідивши надані ним докази, дійшов висновку про можливість задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюб між громадянами України [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 27.11.2014 за актовим записом № 2553 та видано свідоцтво про шлюб серія І-ЖД № 223187 (оригінал в матеріалах справи). Прізвище дружини після укладення шлюбу змінено на «Алмазян». У травня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з проханням розірвати шлюб між сторонами, посилаючись на те, що подружжя жили кожен своїм життям і не намагалися перейнятися проблемами іншого. Зараз подружні стосунки теж не складаються. В сторін не має спільних інтересів, остигли почуття поваги та любові. Спільне господарство не ведеться. Шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. Позивач вказує, що переконалася, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та взагалі є неможливим, як і поновлення сімейних стосунків. Позивач не має наміру вживати заходи щодо примирення та просить розірвати шлюб. Станом на серпень 2018 року позивач намірів щодо розірвання шлюбу не змінила, що свідчить про стійке небажання перебувати у сімейних стосунках з відповідачем. При таких обставинах та враховуючи особливий характер сімейних відносин, суд вважає недоцільним вживати заходи щодо примирення подружжя, так як збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на морально-правовій основі шлюбу. В силу\~статті 51 Конституції України, статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Крім того, суд враховує і право кожної із сторін на повагу до свого приватного життя. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». У статті 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Outcome: approved