Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася з позовом до суду до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про захист прав споживача, визнання частково недійсним кредитного договору № РР.САSH.002-54-11.2007 від 23.04.2008 року укладеного [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», а саме пункт 1.1.5. шляхом виключення частини тексту «та 50 процентів річних після закінчення дії пільгового строку кредитування», та п. 10.3 кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», та позивачкою був укладений договір № РР.САSН.002-54-11.2007, який передбачав відкриття кредитної лінії. Кредит надавався у розмірі 3000 грн.. зі строком дії до 31.12.2009р. З користування кредитними коштами згідно п.1.1.5. кредитного договору встановлювалася відсоткова ставка в 0, 01 % річних протягом дії пільгового строку кредитування та 50% відсотків річних після закінчення дії пільгового строку кредитування. Позивач вважає, що такі умови кредитного договору укладені з порушенням ЗУ Про захист прав споживачів». Крім того також вважає за необхідне визнати недійсним п. 10.3 кредитного договору, відповідно до якого банк вправі за кожен день прострочення стягувати з держателя пеню у розмірі подвійної процентної ставки за КЛ (кредитна лінія) за КР (картковий рахунок), що діє після пільгового строку кредитування і яка встановлена в п. 1.1.5. цього договору, від суми простроченого платежу, якщо інший розмір пені не встановлений тарифами банку. Згідно тарифів банку розмір пені за непогашення у встановлені строки кредитної лінії та/або овердрафту та нарахованих процентів за кредитною лінією та/або овердрафту встановлюється у розмірі 1,6 % в день. Вважає що встановлення розміру компенсації у випадку невиконання умов договору пені 1,6 % в день за порушення умов договору щодо сплати платежів, та відсоткової ставки 50% річних , яка встановлюється у випадку невиконання зобовязання зі сплати платежів, підлягають визнанню недійсними, , оскільки такі умови кредитного договору про встановлення вимоги щодо сплати ним непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання позичальником зобов'язань за спірним договором є несправедливими. Для захисту своїх прав позивачка, як споживач фінансових послуг, змушена звертатися до суду. Представник позивача в судовому засідання повністю підтримав позовні вимоги, з мотивів, зазначених в позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засідання не зявився, надав суду письмові заперечення, у яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи що кредитний договір укладено відповідно до норм діючого законодавства, позичальник при укладанні договору погодився з умовами надання кредиту. Також до заперечень надано розрахунок нарахованої заборгованості станом на 11.01.2014 року, загальна сума відповідно до розрахунку склала 56 190,65 грн. Через канцелярію суду також надійшла заява представника відповідача про розгляд справи за його відсутністю. Вислухавши пояснення представника позивачки, ознайомившись з матеріалами справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», та позивачкою був укладений договір № РР.САSН.002-54-11.2007, який передбачав відкриття кредитної лінії. Кредит надавався у розмірі 3000 грн. зі строком дії до 31.12.2009р. Частиною 2 ст. 627 ЦК України визначено, що у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина 3 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до положень пунктів 22, 23 ст. 1, частини 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Надання коштів за вказаним кредитним договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту. Згідно частини 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина 1ст. 546 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина 2 ст. 551 ЦК України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3 ст. 551 ЦК України). Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і положення ч. 2 ст. 627 ЦК України щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями частин 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах 3, 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживача вважається в будь-якому разі порушеннями, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 р., відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Утім, усі умови - істотні, звичайні і випадкові після укладення договору стають однаково обов'язковими для сторін і у сукупності утворюють зміст договору. Як зазначила позивачка, в супереч ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив її в письмовій або в усній формі щодо: наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, з обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; відомості про те, від кого позивач може одержати докладнішу інформацію. Відповідачем не надано доказів того, що такі відомості були надані Банком позивачці перед укладанням кредитного договору та після. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Кредитний договір є договором приєднання (ст. 634 ЦК України), оскільки складений в стандартній формі, повністю розробленій Банком. Всі умови Договору запропоновані Банком і є типовим догором для клієнтів даного Банку (відповідача). Однак, Банк включив в Договір незаконні умови, які прямо порушують законодавство про захист прав споживачів та створюють дуже несприятливі умови для [PERSON], переконавши при цьому споживача, що Договір складено правильно. Так, за умовами кредитного договору за користування кредитними коштами згідно п.1.1.5. встановлена відсоткова ставка в 0, 01 % річних протягом дії пільгового строку кредитування та 50% відсотків річних після закінчення дії пільгового строку кредитування. Згідно п. 10.3 кредитного договору, банк вправі за кожен день прострочки стягувати з держателя пеню у розмірі подвійної процентної ставки за КЛ за КР, що діє після пільгового строку кредитування і яка встановлена в п. 1.1.5. цього договору, від суми простроченого платежу, якщо інший розмір пені не встановлений тарифами банку. Такий розмір штрафних санкцій є вкрай несправедливим, оскільки значно перевищує розмір отриманих коштів за кредитним договором. Так позивачкою за договором було отримано 3000 грн., при цьому сума штрафних санкцій складає 56 190,65 грн. Не маючи спеціальної юридичної освіти, або освіти в галузі кредитування позичальник не могла в повній мірі оцінити відповідність Договору в цілому вимогам законодавства, а також юридичні та фінансові ризики для себе. Крім того, відповідно ст. 21. ЗУ«Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згіднно ч.5 та ч. 6 ст. 18 ЗУ«Про захист прав споживачів» у разі, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Якщо ж зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента га визначенні умов договору. Крім того, слід врахувати і ту обставину, що кредитний договір є публічним договором. [PERSON] не мав можливості пропонувати свої умови на етапі укладання договору (ст. 633 ЦК України). Відповідно, Банк від початку знаходився в більш вигідних умовах, ніж позичальник. Скориставшись своїми перевагами та довірою з боку [PERSON] спонукав його до укладання договору на дуже невигідних умовах. Враховуючи кілька пунктів кредитного договору, які носять дискримінаційний, несправедливий характер, свідомо допущені Банком і націлені проти прав та інтересів позивача, суд приходить до переконання, що оскаржені пункти є несправедливими. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Outcome: approved