Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] у свої інтересах та в інтересах малолітньої особи [PERSON] звернулася до суду з позов до ПАТ «Перший український міжнародний банк», [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки №6885457 від 29 вересня 2008 року, укладеного між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк» і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 29.09.2008 року і зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №3863. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що зазначений договір укладений без дозволу органу опіки та піклування, що не відповідає вимогам ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», оскільки на момент укладення договору у будинку, що переданий в іпотеку, проживав і до цього часу проживає її малолітній син [PERSON], [INFO], а тому вказаний договір порушує його права на проживання у будинку. У звязку з викладеним, позивач, діючи відповідно до ч.1 ст.39 ЦПК України в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], просить суд визнати вищезазначений договір іпотеки недійсним. Позивач, будучи належним чином повідомленим судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача ПАТ «Перший український міжнародний банк» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що перед укладенням договору іпотеки позичальником [PERSON] була надана заява про те, що дітей у нього немає, за даними домової книги у будинку, який передавався в іпотеку, не були зареєстровані малолітні або неповнолітні діти, а також згідно з довідкою голови квартального комітету у будинку фактично мешкав тільки [PERSON] Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка позивача, відповідача і представника третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності зазначених осіб. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 29 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (банк), і [PERSON] (позичальник) укладений кредитний договір №6884725, згідно з яким позичальнику видано кредит у сумі 70000,00 доларів США, під процентну ставку 18,00% річних, строком до 29 вересня 2028 року, для придбання будинку, за адресою: м.Запоріжжя, вул.Вахтова, буд.49. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «Перший український міжнародний банк» будинок, за адресою: м.Запоріжжя, вул.Вахтова, буд.49, що був придбаний ним за кредитні кошти, про що укладений договір іпотеки №6885457 від 29 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрований у реєстрі за номером №3863 (а.с.7-12). Будинок, за адресою: м.Запоріжжя, вул.Вахтова, буд.49, що був придбаний за кредитні кошти і переданий в іпотеку, належав [PERSON] (а.с.70-74), який є батьком позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (серія 1-ЖС №321428) (а.с.118). У судовому засіданні представник позивача пояснив, що [PERSON] і [PERSON] проживають сімєю без реєстрації шлюбу і мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (серія І-ЖС № 321119) (а.с.15). Згідно з п.3.1. договору купівлі-продажу від 29 вересня 2008 року, укладеного між [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець), продавець стверджував, що у будинку не проживають і не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися зазначеним житловим будинком (а.с.43). З анкети-заяви на отримання кредиту для придбання нерухомості від 29 вересня 2008 року, яка підписувалася [PERSON] для отримання кредиту у ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», вбачається, що [PERSON] повідомив, що він у шлюбі не перебуває і дітей не має (а.с.42). У пп.14 п.1.4 договору іпотеки №6885457 від 29 вересня 2008 року, підписаного [PERSON], зазначено, що у будинку, за адресою: м.Запоріжжя, вул.Вахтова, буд.49, який передається в іпотеку, не проживають і незареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування будинком (а.с.8). За даними домової книги для прописки громадян, які проживають у [INFO], на дату укладення договору іпотеки (29.09.2008 року) [PERSON] і [PERSON] зареєстровані не були (а.с.50-51). Допитана у судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] пояснила, що факт відсутності реєстрації дітей у будинку було перевірено нею за даними домової книги. Цей факт був зафіксований у договорі купівлі-продажу будинку та договорі іпотеки, які підписані [PERSON] та [PERSON] Представник відповідача ПАТ «Перший український міжнародний банк» у судовому засіданні пояснила, що перед укладенням договорів купівлі-продажу та іпотеки від 29 вересня 2008 року від продавця будинку [PERSON] була витребувана довідка про осіб, які фактично проживають у [INFO]. Згідно з довідкою №33 від 18 вересня 2008 року, виданою Головою квартального комітету №24 Комунарського району м.Запоріжжя [PERSON], у будинку №49 по вул.Вахтовій у м.Запоріжжі фактично проживав (був зареєстрований) лише [PERSON] (а.с.99). Таким чином, на підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що на момент укладення спірного договору іпотеки від 29 вересня 2008 року у будинку, що передавався в іпотеку, малолітній [PERSON] не проживав і зареєстрований не був. Докази, надані позивачем на підтвердження факту проживання малолітньої дитини [PERSON] у будинку на момент укладення іпотечного договору (покази сусідів [PERSON] і [PERSON], які повідомили суду, що [PERSON] тривалий час мешкає з батьками у будинку №49 по вул.Вахтовій у м.Запоріжжі, а також довідка № 6 від 02 вересня 2016 року, видана Головою квартального комітету [PERSON]Б.), спростовуються дослідженими вище доказами. Окрім цього, покази зазначених свідків жодним чином не доводять, що після зняття з реєстрації [PERSON] 07 серпня 2008 року (визначено у домовій книзі) остання разом із малолітнім [PERSON] залишилися проживати у [INFO] і мешкали за цією адресою під час укладення іпотечного договору 29 вересня 2008 року. Також суд не може прийняти як належний доказ довідку голови квартального комітету №6 від 02 вересня 2016 року (а.с.13, 142), адже на час укладання спірного договору іпотеки голова, який засвідчив довідку, виходячи із прізвища підписанта довідки №33 від 18 вересня 2008 року (а.с.99), не виконував обовязки голови квартального комітету і тому його обізнаність про мешкання малолітнього [PERSON] за спірною адресою викликає у суду сумніви за ознаками обєктивності і достовірності. За таких обставин, суд приймає до уваги саме відомості, викладені у довідці №33 від 18 вересня 2008 року. Частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. На підставі ст.177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» встановлено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно зі ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до п.44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 32 Цивільного кодексу України, статтею 177 Сімейного кодексу України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У звязку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Отже, всупереч вимогам закону позивач не довів наявність права власності, користування або інших майнових прав у малолітнього [PERSON] на будинок №49 по вул.Вахтовій у м.Запоріжжі, який переданий в іпотеку. Також позивач, яка зазначає у позові, що діє у своїх інтересах, не наводить підстав та не обґрунтовує порушення відповідачем її прав, адже остання у добровільному порядку знялася з реєстрації місця проживання у [INFO] 07 серпня 2008 року (а.с.50). Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою і шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази і вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити. У звязку із відмовою у задоволенні позову, враховуючи положення ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вбачає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору.

Outcome: dismissed