Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач АТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів, зазначивши, що ним згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] (третя особа). Підставою для реєстрації права власності є застереження в п.п.4.5.3 Договору іпотеки від 21.06.2007 року, яким передбачено передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. На час подання позову АТ «Укрсоцбанк» являлось власником квартири. В квартирі зареєстровані відповідачі, до яких позивач звернувся з вимогою про звільнення квартири, однак члени сім`ї колишнього власника продовжують користуватись квартирою та відмовляються добровільно виселятись. Подальше проживання відповідачів в квартирі та відмова добровільно звільнити приміщення перешкоджає власникові користуватись та розпоряджатись його майном. Позивач заявив вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , зняття їх з реєстраційного обліку. В подальшому 15.10.2019 року позовні вимоги позивач уточнив та просив виселити відповідачів в примусовому порядку зі спірної квартири, зняти з реєстраційного обліку. Правомірність реєстрації відповідачів в спірному житлі позивачем не окаржується. 11.11.2019 року до суду надійшла заява АТ «Альфа-Банк» про залучення як правонаступника позивача в зв`язку з реорганізацією позивача шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Ухвалою від 11.11.2019 року АТ «Альфа-Банк» було залучено як правонаступника в спірних правовідносинах АТ «Укрсоцбанк». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснив, що відповідно до положень ст.37 ЗУ «Про іпотеку» позивач набув право власності на спірну квартиру, в якій продовжують проживати відповідачі як члени сім`ї колишнього власника. Оскільки позивач є власником квартири, він, реалізуючи свої права власника, має право вимагати виселення всіх там проживаючих осіб. Свою позицію обґрунтував посиланням на рішення Верховного Суду в справах №638/13030/13-ц, №464/8589/15-ц. Відповідачі жодного разу в судові засідання не прибули, відзив на позов не подали, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, як шляхом направлення судових викликів по місцю реєстрації, так і розміщення оголошення про виклик на веб-сайті судової влади. Оскільки судовий виклик отримано повнолітнім членом сім`ї відповідачів третьою особою, вони є такими, що належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. Третя особа в судове засідання не прибув, подав письмові заперечення, в яких просив в задоволені позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані письмові докази, докази, отримані судом відповідно до положень ст.81 ч.7 ЦПК України, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виник спір про виселення з житлового приміщення, на яке в позасудовому порядку було звернуто стягнення, який регулюється положеннями ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України. Право власності позивача на житлове приміщення є доведеним, відповідачами не оспореним. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Підстави виселення громадян без надання іншого житлового приміщення передбачені ст.116 ЖК України. Аналіз вказаних норм закону дає можливість зробити висновок про те, що виселення з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення допускається лише в разі виселення з житла, яке було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою цього жилого приміщення. 04.08.2008 року третьою особою [PERSON] з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №283/1-279, виконання зобов`язання за яким було забезпечено договором іпотеки б/н від 04.08.2008 року. За вказаним договором предметом іпотеки являється квартира [ADDRESS] , в якій зареєстровані та проживають відповідачі як члени сім`ї третьої особи. Спірна квартира [PERSON] була придбана згідно договору купівлі-продажу від 11.02.2005 року (реєстр №808) що підтверджується довідкою Коростенського МБТІ №318 від 15.11.2019 року. Відповідачі продовжують проживати в квартирі, вимогу про добровільне виселення з неї не виконали. Враховуючи, що іпотечне майно, власником якого на даний час є позивач, було придбано задовго до отримання кредитних коштів, виселення з нього можливо лише за умови надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення, про що має бути зазначено в рішенні суду. Позивач заявив вимогу про виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення, що суперечить вимогам ст.109 ЖК України. Враховуючи, що правові підстави для виселення відповідачів з іпотечного майна без надання іншого постійного жилого приміщення відсутні, позовна вимога задоволенню не підлягає, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України по справах №6-39цс15, 6-1049цс15, 6-1892цс15, 6-915цс15, 6-1468цс15, 6-1033цс15, 6-1469цс15, Верховного Суду в справах №295/4514/16-ц, 754/4727/16-ц, 295/4514/16-ц, рішеннями ж, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, були вирішені спори, що виникли з інших правових підстав, в яких новим власником ставилась вимога про виселення з майна, яке початково не мало статусу іпотечного. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed