Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача, визнання недійсним пункту кредитного договору, зобов'язання перевести валюту кредитування в гривню. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 11 червня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/9690/82/135033 за умовами якого валютою кредиту є долари США у розмірі 32 000,00 дол. США. Оскільки кредит видавався на споживчі цілі (споживчий кредит), то на взаємовідносини між позивачем та відповідачем поширюється законодавство про захист прав споживачів. Зазначив, що про свої порушені права дізнався лише 10.11.2011 року після винесення Конституційним Судом України рішення, в якому зазначалося, що дія закону про захист прав споживачів поширюється на відносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту. Посилався на те, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, а також на те, що на момент укладення договору позивач не був обізнаний щодо істотних умов договору, а саме щодо умов кредитування, валютних ризиків, не надавалася інформація щодо методики визначення валютного курсу, тощо. Під час розгляду справи позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України правочин може бути визнано недійсним, якщо особа, що вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Зазначив, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Посилаючись на ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України та Закон України «Про захист прав споживача», просив суд визнати ч. 1 пункту 1.1 кредитного договору недійсною та зобов'язати відповідача перевести валюту кредитування в гривню по курсу НБУ на час підписання договору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що банк, при укладенні договору, виконав всі встановлені законодавством зобов'язання, всі попередження були включені до умов договору, позивач був належним чином повідомлений про можливі валютні ризики. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи убачається, що 26 травня 2008 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про надання йому кредиту у розмірі 32 000 дол. США терміном на 120 місяців під ставку 13,25% річних під заставу (а.с. 59). 11 червня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/9690/82/135033, за умовами якого банк надав позивачу кредит у сумі 32 000,00 дол. США строком користування 120 місяців (а.с. 9-11). Із п.п. 1.2, 1.2.1 кредитного договору сторони домовилися, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти, що розраховуються на основі процентної ставки, розмір якої може змінюватися на умовах цього договору. На дату укладання договору розмір процентної ставки складає 13,25 % річних. Також, з матеріалів справи убачається, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04.02.2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 05.04.2011 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», [PERSON] про визнання недійсними кредитного договору № 014/9690/82/135033, договору поруки та договору іпотеки (а.с. 74-78). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Пунктами 8.1.1., 8.1.1. спірного кредитного договору визначено, що при одержанні кредиту позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, а позичальник спроможний укласти договір та виконати зобов'язання. Пуктом 8.2 спірного договору визначено, що сторони погодили, що з укладанням договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом договору. Пунктом 8.3. спірного договору визначено, що у разі зміни курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. Підписанням договору позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору . Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як убачається, позивач був належним чином повідомлений про всі істотні умови договору, в тому числі щодо зміни курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України та можливі валютні ризики, з якими він погодився, засвідчивши таку згоду підписанням спірного договору та отримавши кредитні кошти в іноземній валюті - доларах США, тому посилання позивача на те, що спірний кредитний договір суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положенням п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили, що спірний кредитний договір за своїм змістом суперечить вимогам ст. 203 ЦК України. Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши надані докази, а також встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, суд приходить до висновку що підстави для визнання п. 1.1. кредитного договору № 014/9690/82/135033 від 11.06.2008 року недійсним в силу ст. ст. 215, 203 ЦК України відсутні. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання ч. 1 пункту 1.1 кредитного договору недійсною та зобов'язання відповідача перевести валюту кредитування в гривню по курсу НБУ на час підписання договору є безпідставними, а, відтак задоволенню не підлягають.

Outcome: approved