Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] та відповідно до позовних вимог позивач просить суд постановити рішення про відібрання дитини [PERSON] [INFO] та повернення її за попереднім місцем проживання разом з матір`ю [PERSON] ; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 140 тис. грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 13 серпня 2011 р. який було розірвано, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва 25.02.2015 року. В шлюбі у них народилася донька [PERSON] [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 6.11.2018 р. визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом з позивачем по справі та позивач разом зі своєю донькою проживали за адресою: [ADDRESS] . Позивач працює лікарем в КМКЛ №6 та 1 квітня 2020 р. позивач дізналася, що вона разом зі своїми колегами контактувала з хворим на СОVID -19, після чого вона разом зі своїми колегами здали аналізи на тести щодо наявності чи відсутності вказаного захворювання. Щоб не наражати свою доньку на небезпеку позивач запропонувала відповідачу [PERSON] щоб їх спільна дитина певний період часу, до отримання результатів тестів, та з врахуванням карантинних обмежень, що діяли на той час, тимчасово проживала за місцем проживання відповідача, на що останній дав свою згоду. Але відразу ж після того як донька переїхала до відповідача, відповідач повністю став ігнорувати позивача, не відповідав на її дзвінки, заблокував номер позивача у додатку «Вайбер», був відключений особистий телефон доньки [PERSON] та позивач була позбавлена можливості у спілкуванні, побачені зі своєю донькою тривалий період часу, відповідач уникав зустрічей з позивачем. Позивач змогла поспілкуватися зі своєю донькою тільки один раз за два місяці. За твердженням позивача відповідач [PERSON] здійснював психологічний тиск на малолітню доньку [PERSON] , щоб остання змінила своє ставлення до позивача, також відповідач не повідомляв позивача про стан здоров`я їх спільної доньки. Під час телефонної розмови позивача та відповідач дійшли згоди, що останній поверне доньку за її місцем проживання, тобто, як це було визначено рішенням Дніпровського районного суду м.Києва та надалі продовжить проживати разом з позивачем. Але в послідуючому відповідач змінив свою позицію, відмовився повертати доньку по місцю її проживання, та зазначив, що донька [PERSON] буде проживати разом з ним, а позивач матиме змогу тільки бачитися з донькою під його наглядом, та за твердженням позивача відповідач [PERSON] не виконує рішення Дніпровського районного суд м.Києва від 6.11.2018 р., також свою позицію позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст.162, СК України, та ст.23, 1167 ЦК України. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, а також додатково обґрунтовуючи свою позицію тим, що відповідач своїми діями проти волі позивача та їх дитини змінив місце проживання останньої, не виконуючи рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 6.11.2018 р. яким було уже визначено місце проживання їх спільної доньки разом з матір`ю - позивачем по справі, не надавав змоги спілкуватися з донькою. Але як було встановлено в судовому засіданні, що на час розгляду справи малолітня [PERSON] [INFO] з 1 вересня 2020 року проживає постійно з позивачем по справі, відвідує школу, а відповідач не позбавлений можливості у спілкуванні зі своєю донькою. В судовому засіданні відповідач та його представники заперечували щодо задоволення позову мотивуючи це тим, що відсутній предмет спору, так як на даний час малолітня донька сторін проживає разом з матір`ю, крім того донька [PERSON] переїхала проживати до відповідача за спільною згодою між позивачем та відповідачем, крім того, відповідач не повертав доньку матері у зв`язку з тим, що він хвилювався за здоров`я своєї доньки [PERSON] , так - як позивач працює лікарем та має постійний контакт з хворими на СОVID -19, щодо відсутності спілкування доньки з позивачем обгрунтовує це тим, що у доньки вийшов з ладу телефон та донька сама не хотіла спілкуватися з матір`ю, крім того за твердженням відповідача та його представника на даний час між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання їх малолітньої доньки [PERSON] [INFO] та Дніпровським районним судом м.Києва відкрито провадження. Щодо стягнення моральної шкоди, то представник відповідача та відповідач вважають дану позовну вимогу не обґрунтованою та такою що не найшла свого підтвердження в ході судового розгляду. Представник третьої особи в зал судового засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи сповіщався належним чином. Суд заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи встановив наступне, що статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як було встановлено в судовому засіданні, що 13 серпня 2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 25.02.2015 р. шлюб між сторонами було розірвано. 27.01.2012 р. у позивач [PERSON] та відповідача [PERSON] народилася донька [PERSON] [INFO] Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Також статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 6.11.2018 року було визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Частиною 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 162 СК України слідує, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Як було встановлено в судовому засіданні, що тимчасова зміна місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] відбулася за взаємною згодою позивача та відповідача, крім того як було встановлено в судовому засіданні, що позивач зустрічала свою доньку в громадських місцях разом з відповідачем по справі, але будь - яких дій спрямованих на повернення дитини за місцем її постійного місця проживання не вчинювала. Крім того до матеріалів справи долучено відповідь з Дніпровського УП НП ГУНП в м.Києві з якої вбачається, що позивач достовірно знає місце проживання малолітньої доньки, не відвідує останню, та [PERSON] проживає з відповідачем тимчасово за спільною згодою позивача та відповідача, крім того в деяких випадках малолітня [PERSON] сама не проявляє бажання в спілкуванні з позивачем. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed