Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у суд із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: служба у справах дітей Виноградівської РДА про стягнення аліментів та надання дозволу на виїзд дитини за кодон без згоди батька. Свої позовні вимоги мотивує тим, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] . Від їхніх стосунків у них народився син [PERSON] , [INFO] . До липня 2014 року вони проживали у м.Макіївка Донецької області, однак після початку бойових дій, вона змушена була з сином покинути своє житло та переїхати до м. Виноградів Закарпатської області, де взяті на облік як внутрішньо переміщенні особи. Відповідач залишився проживати на непідконтрольній Україні території. Всі зв`язки та контакти з відповідачем втрачено. Отже, сімейні відносини з відповідачем припинені з 2014 року, дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Батько самоусунувся від участі у вихованні та забезпеченні сина з власної ініціативи, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Крім того, позивачка має намір час від часу виїжджати разом з сином за кордон з метою відпочинку чинку та оздоровлення дитини. Виїзд сина за кордон сприятиме розширенню його світогляду та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. В позасудовому порядку отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини за кордон неможливо через відсутність зв`язків та контактів з ним. Просить суд стягувати із [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , 2005 р.н. у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та надати дозвіл на перетин державного кордону при виїзді з України сином [PERSON] , 2005 р.н., до Угорщини, Румунії, Словаччини, Польщі, у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву у якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Справу вирішено за правилами заочного розгляду передбаченими ст. 280-281 ЦПК України за відсутності відповідача [PERSON] , який повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав своїх заперечень проти позову. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] . Від їхніх стосунків у них народився син [PERSON] , [INFO] . До липня 2014 року вони проживали у м.Макіївка Донецької області, однак після початку бойових дій, позивач змушена була з сином покинути своє житло та переїхати до м.Виноградів Закарпатської області, де взяті на облік як внутрішньо переміщенні особи, що підтверджується довідкою №2109-33 від 27.10.2014 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідач залишився проживати на непідконтрольній Україні території. Всі зв`язки та контакти з відповідачем втрачено. Отже, сімейні відносини сторін припинені з 2014 року, дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Батько самоусунувся від участі у вихованні та забезпеченні сина з власної ініціативи, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. За приписами СК України: батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180); за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст.181 ч.3); розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 ч. 2); суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону; той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 184 ч.ч. 1, 2, 3). Отже, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за наявності обставин, що мають істотне значення, безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 2020 р. встановлено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 01.07.2020 року становить 2318,00 грн. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Тому батько, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні 1/4 частини його заробітку (доходу). У разі зміни матеріального або сімейного стану чи погіршення здоров`я має право звернутись до суду для зменшення розміру аліментів у відповідності до ст.192 СК України. У зв`язку з наведеним вище суд вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини сторін, а саме: сина [PERSON] , 2005 р.н., слід визначити на рівні 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісячно, з моменту подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Отже, оцінивши подані сторонами та досліджені під час судового розгляду справи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що звернення позивачки є підставними, а її позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини сторін за кордон без згоди батька, суд приходить до наступного. Позивачка має намір час від часу виїжджати разом з сином за кордон з метою відпочинку та оздоровлення дитини. Виїзд сина за кордон сприятиме розширенню його світогляду та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. В позасудовому порядку отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини за кордон неможливо через відсутність зв`язків та контактів з ним. Позивачка вказує, що не може звернутися до відповідача з письмовим проханням надати дозвіл на виїзд за кордон їхнього сина, оскільки останнє відоме місце проживання відповідача є м.Макіївка Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів Донецької області куди ПАТ «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти, відповідно до Додатку 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів розташованих на лінії зіткнення». Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка набрала чинності для України 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що: - дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; - при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою оздоровлення та відпочинку, - суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері або уповноваженої нею особи за кордон із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл та напрямку прямування, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Таким чином, позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька підлягають задоволенню частково, з корекцією часового проміжку можливості виїзду дитини за кордон без згоди її батька. Отже, оцінивши подані сторонами та досліджені під час судового розгляду справи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що звернення позивачки є підставним, а її позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судові витрати від оплати яких позивач звільнений, на підставі п.1 ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial