Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] , яким позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 15.11.2006 у розмірі 136818,85 грн. станом на 29.02.2020, а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 15.11.2006 року. Позивач зазначає, що при укладанні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач вважає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява, разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, отже, належним чином зобов`язання за договором не виконував. Як зазначає позивач у позові, у відповідача станом на 29.02.2020 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 433178,03 грн., яка складається з наступного: 3970,73 грн. - загальний залишок заборгованості за тілом кредиту; 423307,30 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками, 5900,00 грн. - нарахована пеня (а. с. 2, том 1). Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач на свій розсуд вимагає стягнення частини боргу у розмірі 136818,85 грн., яка складається з наступного: 3970,73 грн. - загальний залишок заборгованості за тілом кредиту; 132848,12 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками (а. с. 2, зворот). Як на докази по справі позивач посилається на розрахунок заборгованості, копію заяви позичальника, виписку по рахунку, витяг з «Тарифів банку», витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», довідку про видачу картки, довідку про зміну умов кредитування (а. с. 2, зворот, том 1). 22.05.2020 відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, яким позов заперечив, мотивуючи свою позицію наступним. Відповідач заперечує, що позивач уклав з ним письмовий кредитний договір згідно вимог закону, оскільки відповідач не підписував Пам`ятку клієнта, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які за твердженням позивача, є невід`ємними частинами кредитного договору, отже, в силу ст. 207 ЦК України між сторонами не був укладений кредитний договір у письмовій формі, у тому числі, даний договір не є договором приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України, посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах №704/1023/16-ц від 25.09.2019, №322/1220/16 від 02.10.2019, постанову Великої Палати Верховного Суду №342/180/17 від 03.07.2019 (а. с. 97-98, том 1). 26.06.2020 представник позивача надав суду відповідь на відзив, у якому повторно виклав аргументацію, наведену у позові в частині того, що позивач вважає укладеним кредитний договір між ним і відповідачем згідно вимог закону. Окрім того зазначив, що відповідач приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом Банку від 06.03.2010 шляхом підписання відповідної анкети-заяви від 14.05.2013 (а. с. 127, том 1). Посилається на виписку з карткового рахунку, в якій прослідковується, що відповідачу був встановлений кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима (а. с. 129, том 1). 30.07.2020 відповідач подав заперечення на позовну заяву, в якій зазначив, що позивач, всупереч вимогам закону, не провів належним чином ідентифікацію клієнта і паспортні дані, вказані в анкеті-заяві від 15.11.2006 не відповідають даним паспорту [PERSON] , а також заявляє, що наявні підстави для застосування строків позовної давності, оскільки згідно розрахунку заборгованості позивача після 29.07.2014 року погашення кредиту не здійснювалося, дія виданої (як стверджує позивач) картки закінчилася у жовтні 2015 року, а з позовом банк звернувся до суду у березні 2020, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності (а. с. 183-185, том 1). 19.08.2020 у відповідь позивач надав суду письмові пояснення, у яких знову виклав аргументацію щодо того, що кредитний договір був укладений, відповідач користувався кредитними коштами, а стосовно строку позовної давності заперечив позицію відповідача, пославшись на постанови Верховного суду України від 19.03.2014 у справі №6-14цс14 та 18.06.2014 №6-61цс14 згідно яких відповідно до правил користування платіжною карткою, яка є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. При цьому позивач зазначає, що строк випущеної картки - до останнього дня 10 місяця 2015 року (а. с. 202, том 1). 31.08.2020 до суду від відповідача надійшли заперечення на пояснення позивача, згідно яких відповідач стверджував, що відповідач помилково стверджує, що повторно приєднав позивача до Умов та правил надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви від 14.05.2013, оскільки дана анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача і більше жодної інформації (а. с. 216, том 1). 16.09.2020 позивач знову надав письмові пояснення, які дублюють попередні пояснення банку (а. с. 235-239, том 1). Ухвалою суду від 30.04.2020 відкрите провадження у справі, розгляд справи призначений у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Ухвалою суду від 28.05.2020 від Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витребувано оригінал кредитної справи щодо отримання кредиту [PERSON] за договором б/н від 15.11.2006 року, у тому числі заяви на отримання кредитної картки [PERSON] , копія якої міститься у справі; Умови та Правила надання банківських послуг, підписані [PERSON] . Ухвалою суду від 04.08.2020 судове засідання призначене у режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 01.09.2020 судове засідання призначене у режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 09.10.2020 судове засідання призначене у режимі відеоконференції. В судовому засіданні, яке відбулося 11.11.2020 року, представник позивача Гарда Ю.М. повідомив, що позивач відмовляється надіслати оригінали витребуваних документів поштою, оскільки суд їх може втратити і не повернути позивачу. Суд відклав розгляд справи та зобов`язав представника позивача з`явитися в судове засідання і надати витребувані документи. 09.12.2020 року судове засідання не відбулося по причині неявки представника позивача Гарди Ю.М. , який в телефонному режимі повідомив, що у справі відбудеться заміна представника позивача, про причини своєї неявки суду не повідомив. У подальшому позивач в судові засіданні не з`являвся, клопотань про призначення судового засідання в режимі відеоконференції не заявляв, ухвала суду про витребування у позивач оригіналів документів позивачем на день ухвалення рішення не виконана. В судовому засіданні 20.01.2021 року відповідач [PERSON] позов заперечив, наголосивши на тому, що не пам`ятає, чи підписував він заяву у банку 15.11.2006 року і яку саме заяву, у той же час не заперечував, що користувався карткою банку, періодично погашав платежі, останній платіж зроблений ним у 2014 році, у зв`язку з чим просив застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріали справи містять копію заяви 6762466716695943 від 15.11.2006 року, в якій зазначена дата відкриття рахунку № [NUMBER] - 15.11.2006 року (а. с. 21, том 1). У цій заяві зазначається, що клієнт ( [PERSON] ) отримав платіжну карту і ПІН-код 01.12.2006 року, тип кредитного ліміту - фінансовий, сума кредитного ліміту - 4700,00 гривень, базова відсоткова ставка - 36% із розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту - відповідає строку дії карти (а. с. 21, том 1). У графі «платіжна карту і ПІН-код отримав 01.12.2006» міститься підпис клієнта (а. с. 21, том 1). Також матеріали справи містять «Умови і правила надання банківських послуг», які не містять дати їх складання і підпису відповідача (а. с. 22-27, 76-81 том 1) і документ з назвою «Про внесення змін у договірну базу за платіжними картами, договірну базу за споживчим кредитуванням і до депозитних одговорів (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів)» с-169 від 23.08.2006, який також не містить підпису відповідача (а. с. 28-31, 82-85 том 1). 28.07.2020 до суду електронною поштою надійшло клопотання від представника позивача Гарди Ю.М. про долучення до матеріалів справи копії заяви від 15.11.2006 року про ознайомлення з умовами надання банківських послуг та тарифами банка і отримання кредитної картки № [NUMBER] (а. с. 180, том 1). Дослідивши дану заяву (копію), суд встановив, що вона візуально не є ідентичною тій, що надана позивачем разом з позовом і містить у справі на аркуші 21, томі 1. Так, заява складена за іншою формою, містить персональні дані відповідача, у розділі «банківські послуги» зазначається, що надаються зарплатна карта і кредитна карта з лімітом 4700,00 гривень, базова процентна ставка 3% в місяць, дата підписання заяви - 15.11.2006 року, підпис відповідача (а. с. 181, том 1). Кольорова скан-копія даної заяви також надана суду позивачем і міститься в матеріалах справи (а. с. 209-210, том 1). Позивач листом від 03.06.2020 повідомив суд, що оригінал кредитної справи буде наданий в одне з наступних судових засідань (а. с. 112, 114 том 1). 18.01.2021 року знову надійшов лист №2070851-ВБ від 18.01.2021 за підписом юрисконсульта позивача Меркулової В.В. , в якому суд повідомляється про те, що надати оригінали у встановлений судом строк неможливо, однак не зазначено з яких причин, і в які строки суду будуть надані документи і чи будуть надаватися (а. с. 37, том 2). Аналогічного змісту лист надійшов до суду 05.02.2021 року (а. с. 37, том 2). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц (провадження № 61-2616св19) Верховний суд зробив наступний правовий висновок: відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України і викладений правовий висновок, єдиним способом встановити достовірність наданих копій заяв могло бути лише дослідження оригіналу цих заяв. Враховуючи викладене, суд констатує, що позивач не виконав ухвалу суду про витребування доказів з неповажних причин, отже, суд позбавлений можливості встановити відповідність наданих копій оригіналам, враховуючи, окрім позиції відповідача і той факт, що сам позивач надав дві копії двох різних заяв, датованих 15.11.2006 роком, при цьому ці дві заяви істотно різняться між собою, а заява 6762466716695943 містить в собі внутрішній суперечності (оскільки в ній зазначена дата підписання 15.11.2006 року, а дата видачі картки - 01.12.2006 року), тому суд не бере до уваги як доказ надані позивачем копії заяви [NUMBER] і заяви від 15.11.2006 року (а. с. 21, 209-210, том 1). Суд також наголошує, що згідно Правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України, затверджених постановою НБУ від 27.11.2018 №130 справи щодо юридичного оформлення рахунку клієнтів за активними та пасивними операціями: ідентифікаційні документи, кредитні договори, договори застави, переказу боргу, майнові доручення, поручительства третьої особи, гарантії, акредитиви, довідки, інші документи справи в національній та іноземних валютах зберігаються 5 років після виконання умов договору. Оскільки позивач звернувся до суду із стягненням заборгованості і, як вбачається з позову, вважає невиконаним належним чином кредитного договору відповідачем, то кредитна справа повинна зберігатися у позивача в оригіналі і повинна бути надана суду. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів і Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів у визначеному в позові розмірі, пені та штрафів, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, враховуючи, що суд також не бере як доказ до уваги копії заяв від 15.11.2006, суд дійшов висновку, що відсутні докази того, що сторони уклали кредитний договір саме на умовах, які зазначав у позові позивач, зокрема, щодо нарахування і сплати відсотків за користування кредитом. Отже, суд відхиляє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках у розмірі 136818,85 грн. Щодо стягнення з відповідач заборгованості за тілом кредиту, суд дійшов наступного. Позивач стверджував, що заборгованість за тілом кредиту складає 3970,73 грн., в судовому засіданні відповідач не заперечував, що дійсно користувався коштами банку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною першою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 29.07.2014 року залишок поточної заборгованості за кредитом (колонка № 3) складав 3970, 73 грн. (а. с. 7, зворот, том 1). 29.07.2014 згідно наданого розрахунку здійснено погашення заборгованості у розмірі 500,00 гривень (колонка 17 «сума погашення за наданим кредитом, а. с. 7 зворот, том 1). Після цієї дати згідно розрахунку погашення заборгованості не здійснювалося. До суду позивач звернувся 19.03.2020, тобто через 5 років 7 місяців. Як зазначав сам позивач у своїх поясненнях, строк дії карти - до останнього дня жовтня 2015 року. У постанові Верховного суду України від 01 жовтня 2014 у справі №6-134цс14 викладена правова позиція згідно якої відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався з листопада 2015 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. У зв`язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed