Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач, [PERSON], подав до Семенівського районного суду Чернігівської області позовну заяву до відповідача, Архипівської сільської ради Семенівського району Чернігівської області, у якій просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за № 132 по вул. Першотравнева в селі Архипівка Семенівського району Чернігівської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] послався на те, що він, [PERSON], уродженець та мешканець с. Архипівка Семенівського району Чернігівської області, з жовтня 2000 року зі своєю матірю [PERSON] постійно проживає в [INFO]. Спірний будинок № 132, в якому він з матірю проживає з 2000 року був придбаний у колишньої мешканки [INFO] Н. О., яка після продажу будинку виїхала з села і більше не приїздила. Договір купівлі-продажу будинку не оформлявся і нотаріально не засвідчувався. Весь цей час, майже 16 років, він з матірю фактично проживає в [INFO], що підтверджується довідкою Архипівської сільської ради Семенівського району Чернігівської області № 218 від 20.04.2016 року. Нещодавно він дізнався, що будинок № 132 по вул. Першотравнева в селі Архипівка Семенівського району Чернігівської області в числі зареєстрованого нерухомого майна по обліку БТІ станом на 31.12.2012 року не зареєстрований не за ким, що підтверджується довідкою КП Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 9 від 29.04.2016 року. З 2000 року він ([PERSON] В.) відкрито безперервно володіє і користується даним будинком з господарськими будівлями і спорудами, сплачує комунальні послуги, обробляє земельну ділянку біля будинку. З дня придбання будинку минуло вже більше десяти років. Весь цей час він проживає у спірному будинку, що підтверджується довідкою Архипівської сільської ради № 129 від 10.04.2016 року, і за власні кошти робить в ньому поточний та капітальний ремонт. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десіти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, подав до суду письмову заяву, згідно даних якої просив провести всі судові засідання по даній справі без його участі, так як він знаходиться на заробітках за межами області, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача, Архипівської сільської ради Семенівського району Чернігівської області, Архипівський сільський голова Семенівського району Чернігівської області [PERSON] у судовому засіданні зайняв нейтральну позицію щодо позовних вимог, просив винести рішення на розсуд суду, пояснив про те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за № 132 по вулиці Першотравнева в селі Архипівка Семенівського району Чернігівської області не перебуває у власності територіальної громади Архипівської сільської ради Семенівського району Чернігівської області. Згідно даних погосподарської книги Архипівської сільської ради Семенівського району Чернігівської області на 2001-2005 роки, будинок належав НікітенкуМиколі Олексійовичу та [PERSON], які виїхали до села Новомайорське Донецької області. Позивач [PERSON] зараз знаходиться на заробітках поза межами Архипівської сільської ради Семенівського району Чернігівської області, періодично приїжджає до села Архипівка та проживає у вищевказаному будинку разом зі своєю матірю [PERSON]. Будинок на позивача згідно даних погосподарської книги Архипівської сільської ради Семенівського району Чернігівської області не зареєстровано. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала та пояснила, що позивач [PERSON] є її сином. У 2000 році вона домовилась про купівлю житлового будинку № 132 по вулиці Першотравнева в селі Архипівка Семенівського району Чернігівської області з власниками цього будинку, які на даний час виїхали з села, заплатила гроші, проте договір купівлі-продажу з власниками будинку не уклала. У вказаний будинок вона вселилася разом зі своїм сином [PERSON], який на той час був неповнолітнім. Позивач [PERSON] з 2014 року перебуває на заробітках у Київі, періодично приїжджає додому та проживає у вищевказаному будинку. [PERSON] бажає, щоб будинок був оформлений на сина. До суду звернулася том, що їй порадили це зробити, тому що це на її думку спрощує процедуру придбання будинку у власність. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділу державної реєстрації Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області, начальник відділу державної реєстрації Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області [PERSON] у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, надав до суду письмову заяву, згідно даних якої просить розглянути справу без присутності представника третьої особи та вирішити справу на власний розсуд суду у відповідності до вимог закону. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю за наступних обставин. У справі встановлено, що позивач [PERSON] проживає без реєстрації у будинку № 132 по вулиці Першотравнева в селі Архипівка Семенівського району Чернігівської області, будучи зареєстрованим у [INFO]. Також у вказаному будинку проживає мати позивача, [PERSON], яка виступає у справі третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що його мати купила цей будинок у [PERSON] Договір купівлі-продажу будинку не оформлявся. З 2014 року позивач знаходится на заробітках у м. Києві і не проживає постійно у вказаному будинку. Згідно даних погосподарської книги Архипівської сільської ради Семенівського району Чернігівської області на 2001-2005 роки, будинок належав [PERSON] та [PERSON], які виїхали до села Новомайорське Великоновосілківського району Донецької області. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01 січня 2001 року. Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний обєкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до розяснень, викладених у п. п. 9. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 Цивільного кодексу України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Спосіб захисту обирається позивачем, проте не довільно, а з урахуванням вимог закону. Обєктом захисту є не право, якого просто немає, і не майно (річ), тому що майно в будь - якому випадку не може мати власного захисту, а захищається саме особа володільця. Позивач у 2000 році був у неповнолітньому віці і не мав цивільної дієздатності, що позбавляло його права укладати правочини. Мати позивача у судовому засіданні не надала жодних належних доказів сплати їй власнику будинку грошових коштів за будинок. Позивач знає про відсутність договору купівлі-продажу будинку. Таким чином, позивачу було відомо про відсутність правових підстав володіння будинком, що виключає добросовісність заволодіння вказаним майном. За правилами ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. З огляду на положення ст. 344 Цивільного кодексу України та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», набуття права власності на чуже майно за набувальною давністю здійснюється за умови, що майно, яка опинилася у володінні особи, є обєктивно чужим, володілець субєктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. Таким чином, добросовісність позивача на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним майном була відсутня. Не можуть бути підставою для визнання за позивачем права власності на будинок лише проживання у будинку. З огляду на викладене, норми ст. 344 Цивільного кодексу України не розповсюджуються на дані правовідносини та підстав для її застосування у даному випадку немає. Доводи сторони позивача в обґрунтування позову, зазначені у позовній заяві, спростовуються висновками суду, суперечать нормам чинного цивільного законодавства, на які посилається позивач, та спрямовані на порушення конституційних прав інших осіб. Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed