Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач АТ Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.09.2010 року відповідачка [PERSON] отримала кредит в розмірі 15 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідачка [PERSON] при підписанні анкети-заяви, підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті htt://privabank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється з розрахунку 360 календарних днів на рік, відповідно до п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Разом з тим, пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, відповідачка зобов`язалась погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що передбачений п. 1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг. Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених умов Договору, відповідачка [PERSON] зобов`язання за Договором належним чином не виконала, в зв`язку з чим, станом на 30.09.2019 року має заборгованість в сумі 143 012 грн. 98 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 11 136 грн. 79 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 128 077 грн. 57 коп., заборгованості за пенею та комісією - 3 798 грн. 62 коп. Вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише певної суми заборгованості, тому користуючись своїм правом, просить стягнути з відповідачки [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 10.09.2010 року в сумі 125 511 грн. 66 коп., з яких: 11 136 грн. 79 коп. - заборгованість за кредитом, 114 374 грн. 87 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 10.09.2010 року по 15.07.2019 року. А також просить стягнути із відповідачки судовий збір в розмірі 1 921 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06.02.2020 року представником відповідачки [PERSON] - за довіреністю [PERSON] був поданий до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову АТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] в повному обсязі у зв`язку зі спливом строку позовної давності та в зв`язку з безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Даний відзив обґрунтовує тим, що на думку відповідачки в позовній заяві наведений недостовірний розрахунок кредитної заборгованості, а в матеріалах справи відсутня виписка з її банківського рахунку з детальним розписом всіх грошових сум, які їй (позивачці) були видані та які були зараховані в якості погашення кредиту. В наданому позивачем розрахунку не зазначені точні суми погашення відповідачкою відсотків та тіла кредиту, а також не наведені конкретні дати погашення заборгованості. У анкеті-заяві на кредитування від 10.09.2010 року не зазначено який саме кредитний ліміт надавався відповідачці [PERSON] та нічого не зазначено про термін дії кредитного договору від 10.09.2010 року, факт укладення якого між сторонами позивач підтверджує лише вказаною вище заявою-анкетою, а також в заяві відсутня інформація, що відповідачка ознайомилась з умовами, які містяться на сайті Банку, зокрема, з умовами щодо процентної ставки та щодо відповідальності за прострочення платежів. Разом з тим, Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, взагалі не підписувалися та не погоджувалися сторонами, а тому вони не можуть встановлювати істотні умови й строки дії кредитного договору, порядок нарахування процентів, пені тощо. Також у наданому відзиві на позов представник відповідачки [PERSON] - за довіреністю [PERSON] просить суд застосувати строк позовної давності, як підставу для відмови в позові. Зазначає, що процесуальний трирічний строк позовної давності сплинув ще 04.04.2019 року, оскільки останній платіж відповідачкою був здійснений 05.04.2016 року. Звідки взялася сума погашення кредитної заборгованості від 12.07.2019 року в сумі 24 грн. 58 коп. відповідачці невідомо. Вважає, що Банком ця сума була самостійно списана з іншого рахунку відповідачки, на що остання своєї згоди не давала. Разом з тим вказує, що на момент подачі даного позову до суду, закінчився і річний строк позовної давності щодо стягнення пені та штрафів за користування кредитними коштами, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. 05.05.2020 року представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» - за довіреністю Ванжою Н.В. подано до суду відповідь на відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву, а в подальшому 07.05.2021 року подану до суду аналогічну відповідь. В наданій відповіді представник позивача вказує, що оскільки Банк надав відповідачці кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між Банком і відповідачкою було укладено договір, який ніким не оскаржений. Підписавши анкету-заяву від 10.09.2010 року та погашаючи заборгованість по кредиту, відповідачка [PERSON] підтвердила, що вона була повністю ознайомлена з умовами кредитування, погодилась з ними та прийняла умови вказаного Договору. Користуючись кредитними коштами, відповідачка добре знала і розуміла умови Договору, а тому її твердження щодо незнання тарифів, умов та правил, не відповідають дійсним обставинам справи. Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачкою [PERSON] не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-бухгалтерська експертиза по справі не проводилась, а тому підстави вважати вказані розрахунки неналежними та недопустимими доказами по справі відсутні. Щодо застосування строку позовної давності, то в даному випадку він позивачем не пропущений, оскільки строк дії картки був встановлений до останнього дня травня 2019 року, тобто і строк позовної давності має відраховуватись саме з цього періоду. В судове засідання представник позивача, не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Разом з позовною заявою позивачем подано письмове клопотання про розгляд справи у відсутність його представника. В судових засіданнях відповідачка [PERSON] та її представники - адвокати Вовк А.І. та Бакаєва В.О. позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов, запереченнях та додаткових поясненнях по суті пред`явленого позову. Суд, заслухавши пояснення відповідачки [PERSON] та її представників - адвоката Бакаєвої В.О. (с/з 31.05.2021 року) та адвоката Вовк А.І. (с/з 17.03.2020 року), дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 статті 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 10.09.2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 15 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що стверджується Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у Приватбанку від 10.09.2010 року (а.с. 7 том 1). В межах вказаного Кредитного договору позичальниці [PERSON] була видана кредитна картка № [NUMBER] з терміном дії до 05/19 (а.с 211 том 1, а.с. 18 том 2), на яку остання отримувала кредитні кошти, що в судовому засіданні не заперечувала і сама відповідачка. Враховуючи, що поповнення рахунку № [NUMBER] відповідачкою [PERSON] проводилося не завжди своєчасно та в повній сумі, в останньої утворилась заборгованість, розмір якої згідно з розрахунками Банку станом на 30.09.2019 року складає 143 012 грн. 98 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 11 136 грн. 79 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 128 077 грн. 57 коп., заборгованість за пенею та комісією - 3 798 грн. 62 коп. (а.с. 5-6 том 1). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] отримувала кредитні кошти та користувалася ними, заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 136 грн. 79 коп. підлягає до стягнення з відповідачки на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк». Щодо стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача інших, заявлених позивачем сум заборгованості, а саме: заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 10.09.2010 року по 15.07.2019 року в загальній сумі 114 374 грн. 87 коп., то суд приходить до наступного висновку. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що [PERSON] була обізнана з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, оскільки вона користувалася кредитними коштами, в межах встановленого ліміту, та здійснювала погашення боргу. Крім того, остання в анкеті-заяві від 10.09.2010 року підтвердила, що вона ознайомилася із Умовами та правилами надання банківських послуг, Пам`яткою клієнта та Тарифами Банку, які складають Договір надання банківських послуг, та, відповідно, була зобов`язана знайомитися з Тарифами Банку та Умовами кредитування на банківському сайті htt://privabank.ua/terms/pages/70/, тому вважає правомірним нарахування останній відсотків за користування кредитом, пені та комісії. Однак, враховуючи, що умови договорів розробляються Банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного Договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частина 1 ст. 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В заяві позичальника від 10.09.2010 року процента ставка не зазначена. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.09.2010 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 року та та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, як невід`ємну частину договору. При цьому, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачці [PERSON] при укладенні договору та видачі кредитної картки № [NUMBER] надавалися на ознайомлення саме ті Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку, які додані позивачем до позову та на які він посилається, як на підставу для стягнення з відповідачки процентів в загальній сумі 114 374 грн. 87 коп., і що саме з ними вона погодилася, підписуючи Анкету-заяву від 10.09.2010 року про приєдання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані позивачем до позовної заяви розмірах і порядку нарахування. Крім того, суд враховує, що з наданого позивачем до позовної заяви Витягу з Тарифів вбачається, що в них вже зазначається про те, що з 01.09.2014 року та з 01.04.2015 року були змінені процентні ставки по картках, що лише підтверджує те, що на момент укладення із відповідачкою Кредитного договору (станом на 10.09.2010 року) вказані Тарифи не могли існувати та, що саме вони, із відповідачкою [PERSON] не погоджувалися. Посилання позивача на те, що відповідачка зобов`язана була знайомитися з Тарифами Банку та Умовами кредитування на банківському сайті є безпідставними, оскільки ніяких заяв та договорів, які б зобов`язували відповідачку це робити, між нею та Банком не укладалося. Сам факт отримання відповідачкою кредитної картки № [NUMBER] та користування кредитним коштами також не зобов`язує останню до цього. Крім того, роздруківка із сайту позивача також не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг та Тарифи, відсутність у анкеті-заяві від 10.09.2010 року домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, підстав для їх стягнення з відповідачки [PERSON] саме в тому розмірі, про який просить позивач, немає. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій та третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 року «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 вищевказаного Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що, при укладенні Кредитного договору з відповідачкою [PERSON] , позивач - АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту Кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена і в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Разом з тим, частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України, яка знаходиться в параграфі 1, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи з наведеного, відповідачка [PERSON] мала б сплатити позивачу відсотки за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ, однак, враховуючи, що позивач семе такі відсотки стягнути не просив, і розрахунки надані Банком, не дають можливості суду самостійно обрахувати розмір таких відсотків, а позивачем такі розрахунки відсотків за відсотковою ставкою НБУ не надавалися, клопотань про призначення відповідної експертизи ніхто із учасників процесу не заявляв, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] в частині стягнення відсотків за період з 10.09.2010 року по 15.07.2019 року в загальній сумі 114 374 грн. 87 коп. При цьому, суд враховує і наступне. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.12.2019 року у справі № 503/1169/16-ц та постанові 27.12.2019 року у справі №641/6191/17, відповідно до якої, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Таким чином, з урахуванням викладеного, до стягнення із відповідачки [PERSON] на користь позивача - АТ КБ «Приватбанк» підлягає заборгованість за Кредитним договором № б/н від 10.09.2010 року в сумі 11 136 грн. 79 коп. Щодо заяв відповідачки [PERSON] та її представників про необхідність відмови позивачу у задоволенні позову у повному обсязі з тих підстав, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості перебувають поза межами трьохрічного строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). В даному випадку строк дії картки № [NUMBER] , яка була у користуванні відповідачки [PERSON] , закінчився 31 травня 2019 року, що не заперечувалося і самою відповідачкою, а строк дії Кредитного договору б/н від 10.09.2010 року сторонами не погоджувався. Позивач же звернувся до суду з даним позовом 28.10.2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно строк позовної давності пропущений не був. При цьому, суд враховує, правові висновки, викладені в постанові ВСУ від 23.11.2016 року № 6-2104цс16 щодо строку виконання зобов`язань та плинності строків позовної давності, згідно яких за кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ПК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Відносно переривання строків позовної давності, то в даному випадку строк позовної давності не пропущений, оскільки він закінчився 31.05.2019 року, тому ці доводи взагалі є безпідставними. Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідачки [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» судових витрат, а саме судового збору в розмірі 1 921 грн., то суд зазначає наступне. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн., що стверджується платіжним дорученням № PROM7BGSK2 від 17.10.2019 року. При цьому, позовні вимоги пред`явлені позивачем на суму 143 012 грн. 98 коп. Оскільки даний позов судом задоволений частково, а саме на суму 11 136 грн. 79 коп., тому, відповідно, судовий збір, який підлягає до стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк», складає 170 грн. 45 коп. (пропорційно до задоволених позовних вимог). На підставі викладеного та

Outcome: partial