Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON], що проживає в [INFO] «А», Заставнівського району Чернівецької області, звернувся з позовом до відповідача [PERSON], який проживає в [INFO] в якому просить зобовязати відповідача усунути йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови приміщення гаражу та частини огорожі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником земельної ділянки розміром 0,0895 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована на території Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №027816, виданого 28.07.2000 року. Поряд з його земельною ділянкою розташована земельна ділянка відповідача, який побудував без відповідних дозволів та погоджень із державними органами житловий будинок та господарські споруди, розмістивши гараж із порушенням межових знаків його земельної ділянки, а саме знищив межові знаки по межі від А до Б здійснив забудову гаражу та огорожі частково розмістивши їх на його земельній ділянці. На його звернення щодо звільнення земельної ділянки та усунення перешкод у її користуванні відповідач не реагував, в звязку із чим просить зобовязати його знести самочинно збудований гараж в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, суду пояснив, що домогосподарство в якому він живе межує із домогосподарством позивача. На межі між їх господарствами стояла електроопора, яка йому заважала заїжджати у двір. Вказана електор опора перенесена. На проект будівництва гаражу він має рішення селищної ради, однак правовстановлюючих документів на збудований гараж він немає. Зазначив, що будує гараж з 2006 року на своїй земельній ділянці, межові знаки не порушував. В звязку із вказаним просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0895, розташована на території Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області, що вбачається із копії державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №027816 від 28.07.2000 року (а.с. 5). Вказана земельна ділянка по межі від А до Б межує із земельною ділянкою [PERSON], що вбачається з копії вищевказаного державного акту (а.с. 5 зворот). З акту від 26.09.2008 року (а.с. 6) вбачається, що комісією в складі Кострижівського селищного голови [PERSON], землевпорядника селищної ради [PERSON], голови земельної комісії [PERSON] в присутності землекористувачів позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на місцевості зробили заміри та виявили, що [PERSON] знищив межові знаки, в результаті чого у нього збільшилася земельна ділянка з 945 м2 до 1005 м2. Також судом встановлено, що постійною комісією із земельних питань, будівництва та торгівлі Кострижівської селищної ради обстежено земельні ділянки позивача та відповідача та встановлено факт розміщення частини гаражу та огорожі на ділянці [PERSON] Оскільки межові знаки між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] втрачені, а в земельних ділянках відсутні кадастрові номери комісія запропонувала [PERSON] звернутися у відповідну організацію для відновлення межових знаків та проведення інвентаризації його земельної ділянки (а.с. 7) Рішенням Кострижівської селищної ради 25 сесії 6 скликання №27-25/2014 від 19.06.2014 року вирішено відмовити [PERSON] в його клопотанні від 18.02.2014 року про погодження акту погодження меж по вул. Сагайдачного між ним та сусідом [PERSON], оскільки в результаті проведеного обміру встановлено факт розміщення часини гаражу та огорожі на ділянці [PERSON] (а.с. 8-10). Крім того судом встановлено, що дозвіл на будівництво гаража, а також правовстановлюючі документи на нього відповідач не отримував. Наведена обставина в судовому засіданні була визнана сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не потребує доказуванню. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матірю позивача пояснила, що її сину [PERSON] на підставі державного акту від 28.07.2000 року належить земельна ділянка, яка межує із земельною ділянкою відповідача. Вказаній земельній ділянці [PERSON] не може присвоїти кадастровий номер, оскільки відповідачем знищені межові знаки та у 2006 році розпочато будівництво гаража, частина якого розміщена на земельній ділянці [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що земельні ділянки позивача та відповідача межують. Останній на своїй земельній ділянці збудував гараж, але частина гаражу та огорожі збудував на земельній ділянці позивача. Після цього відповідач переніс електроопору між земельними ділянками позивача та відповідача, що заважала відповідачу заїжджати в гараж. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За змістом ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України, залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого обєкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. Частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 391 ЦК України передбачений спосіб захисту, якщо субєктивне право особи вже зазнало певних обмежень, і володілець такого права не взмозі користуватись та розпоряджатись своєю власністю у повній мірі. Так, за змістом цієї норми, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням приписів ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, ВСУ під час розгляду справи № 6-137цс14 сформулював правову позицію від 17.12.2014р., відповідно до якої розяснив, що вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Згідно розяснень Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітлених у п.п.5, 23 Постанови № 6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України», \~відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку зясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 2 ст. 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Вищенаведене свідчить про те, що відповідач здійснив будівництво гаража на своїй земельній ділянці самочинно та таким чином, що його частина розміщена на суміжній земельній ділянці позивача [PERSON], що чинить останньому перешкоди в користуванні земельною ділянкою та порушує його права як власника суміжної земельної ділянки. За вказаних обставин позов слід задовольнити. Згідно ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. У відповідності до ч.1, п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог.\~У разі\~задоволення позову\~судові витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються на відповідача. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до цих вимог закону судом встановлено, що представник позивача [PERSON] надав позивачу [PERSON] юридичні послуги у формі складання позовної заяви та участі в судових засіданнях, за що позивач сплатив представнику 4200 гривень, що підтверджується квитанцією (а.с. 43), а також позивачем сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. (а.с. 2). За таких обставин суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 4904 (чотирьох тисяч девятиста чотирьох) гривень 80 копійок, що складаються із 704,80 гривень в рахунок відшкодування судового збору та 4200 гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного та

Outcome: approved