Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду вказаний позов до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю з відповідачем та визнання права власності на 1/2 частину дачного будинку № 1098, що розташований у міській організації садівників-любителів «Тернопільське» у м. Тернополі. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що з 2003 року по 12 листопада 2005 року вона та відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, котрий вони зареєстрували лише 12 листопада 2005 року. 17 серпня 2010 року шлюб розірвано. Дітей від шлюбу немає. В період шлюбу за спільні кошти позивачем та відповідачем, на земельній ділянці належній відповідачу площею 0,06 га, без проектної документації, без дозволу на виконання будівельних робіт органів держархбудконтролю проведено будівельні роботи з будівництва дачного будинку з господарськими будівлями № 1098 у міській організації садівників-любителів «Тернопільське» у м. Тернополі. 11 листопада 2013 року відповідачем зареєстроване вищевказане нерухоме майно у Реєстраційній службі Тернопільського міського управління юстиції, як дачний будинок та одержано свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 12539699. Вони не змогли домовитись про порядок поділу нерухомого майна, а тому позивач просить визнати за нею право власності на вказану частину нерухомості. Відповідач подав відзив у якому проти задоволення позову заперечив. Вказав, що не проживав з позивачем однією сімєю до реєстрації шлюбу. Їх відносини з 2003 по 2005 роки не були сталими, без ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Він приходив до неї у гості та перебував у хороших відносинах з її дочкою і не більше. Окрім цього вказує на те, що право власності на спірне майно було набути ним 11 листопада 2013 року, тобто уже після розірвання шлюбу. Вказана обставина, на думку відповідача, свідчить про неможливість поділу такої нерухомості як цілісного майнового комплексу. У відповіді на відзив позивач зазначає про безпідставність заперечень [PERSON] У судовому засідання позивач на її представник просили зазначені вимоги задовольнити з мотивів, викладених у позові та відповіді на відзив. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити в позові з мотивів, викладених у відзиві. Свідок [PERSON] суду показав, що він перебуває у дружніх відносинах з відповідачем. Вони проживають у одному і тому ж садівничому товаристві, однак на різних вулицях. З його подвіря видно будинок [PERSON] Свідку відомо, що відповідач розпочав будівництво свого садового будинку у 2004 році. З цього часу свідок бував на будівництві відповідача. Позивача він там ніколи не бачив. Цього ж року відповідачем було збудовано підвал. Огорожі ще не було. Закінчилось будівництво у 2005 році. За які кошти відповідач проводив будівельні роботи, свідку не відомо, але він припускає, що за його власні. Сам свідок будував свій будинок 6 років і проживає у ньому постійно з 2010 року. До цього часу він систематично приїжджав на свою земельну ділянку. Після завершення відповідачем будівництва будинку, свідок бував у нього в гостях разом з [PERSON]. Чи було у будинку опалення, йому невідомо. Свідок [PERSON] суду показав, що знає [PERSON] з девяностих років. Вони працювали разом у котельні по вул. Київська у м. Тернополі. Також вони є сусідами у дачному кооперативі. Свідку відомо, що відповідач почав будувати будинок у 2003, а закінчив у 2005 році; орієнтовно восени. Про це йому відомо достеменно, оскільки він був у будинку. Опалення було. При будівництві він ніколи не бачив позивача, з якою познайомився лише 2016 року. З двохтисячних років відповідач знімав квартиру на вул. Циганській, 8 у м. Тернополі де він жив зимою, а літом він проживав на дачі. У 2004, 2005 роках свідок двічі був у вказаній квартирі. Коли відповідач розпочав постійно проживати у збудованому дачному будинку, свідок не пригадує; можливо у 2005, 2006 чи 2007 році. Про одруження відповідача свідку нічого не відомо. На земельній ділянці [PERSON] немає бруківки, там є плитка. Свій дачний будинок свідок розпочав будувати у 2006 році. Свідок [PERSON] суду показала, що її чоловік є двоюрідним братом позивача, а вона, тобто свідок, хресною мамою внука останньої. У 2003 році вона, тобто позивач, розповідала свідку про те, що у її житті зявилась людина з якою вона планує укласти шлюб. У 2004 році вона, тобто свідок, вперше познайомилась із [PERSON]. Цього року він приїжджав у село Монилівка, де допомагав обробляти город, перекривати дах. У 2003, 2004, 2005 роках свідок була в гостях у позивача по вул. Київська (15 Квітня) у м. Тернополі з періодичністю 1, 2 рази в місяць. У 2004 році вона бачила там відповідача, окрім позивача, її дочки, зятя та внука. Цю подію свідок повязує з іншою, народженням внука позивача, якому вона є хресною матірю. У подальшому позивач повідомила свідку, що вони будують будинок в районі дачних ділянок у с. Довжанка. Також [PERSON] повідомляла, що її мати допомагає коштами для чого продала свійську худобу (корову). У 2005 році будівельні роботи проводились. На земельній ділянці були фундамент та будівельні матеріали. У 2008 будинок був побудований. Там проживали відповідач, позивач та її мати. Свідок [PERSON] суду показав, що з відповідачем він познайомився у двохтисячних роках. На його запрошення у 2002 чи 2003 році свідок приходив у квартиру по вул. Київська, вхідні двері якої [PERSON] відчиняв власними ключами та казав, що там проживає. Траплялось таке, що у вказаному помешканні відповідач бував у нижній білизні, тримав на руках дитину, коту називав внуком. Була там і позивач. У 2003, 2004, 2005 роках свідок систематично бував у вказаній квартирі. У період часу з 2005 по 2006 роки свідок допомагав з доставкою бруківки на дачу відповідача. Про це з ним домовлялись як позивач так і відповідач. На будівництві був лише фундамент. Покрівлі не було. У момент коли вони розвантажували бруківку там був зять позивача, котрий здійснював доставку цементу. У 2004 чи 2005 році свідок приїжджав на вказану дачу в гості. Там були позивач, відповідач та їх внук. Разом вони готували «шашлик». У 2007, 2008 чи 2009 роках у зведеному будинку зять позивача встановлював опалення та копав криницю. Свідок [PERSON] суду показав, що є зятем позивача. У її сім'ї він проживає з 2000 року по вул. Київська, 9. В 2003 році у це помешкання заселився відповідач. Він проживав разом з позивачем у одній кімнат, а свідок, його дружина та дитина у іншій. Вони харчувались разом, допомагали одне одному по господарству. У помешканні був його одяг відповідача. У 2003 році свідок придбав автомобіль і з весни 2004 року вони усі разом, як сім'я, їздили у с. Монилівка, Зборівського району Тернопільської області, звідки родом позивач, а також у село звідки родом свідок. Відповідач працював позмінно оператором котельні по вул. Київська у м. Тернополі. З 2004 роки позивач та відповідач планували придбати дачний будинок, однак згодом вирішили збудувати його на земельній ділянці, належній [PERSON] Будову вели спільно. Свідок здійснював доставку будівельних матеріалів власним автомобілем, допомогав у інших роботах (виготовлення бетону). Позивач у цей час працювала на двох роботах. Окрім цього, за місцем проживання, готувала обіди для робітників на будівництві. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши письмові докази у справі, прийшов до переконання, що позов слід задовольнити з огляду на наступне: відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. 12 листопада 2005 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ИД № 011251, виданим Беремівською сільською радою Зборівського району Тернопільської області. 17 серпня 2010 року його було розірвано, що засвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ИД №037068, виданим відділом ДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за № 473 від 17 серпня 2010 року. До реєстрації шлюбу, а саме, з листопада 2003 року сторони проживали разом у [INFO]. Відповідач проживав за цією адресою без реєстрації до 13 липня 2007 року коли вона була проведена. 18 липня 2012 року він з такої реєстрації знятий за рішенням суду. Вказані обставини підтверджуються довідкою, виданою 20 лютого 2014 року дочірнім підприємством «Благоустнрій-2» (а.с. 19) та заявою сусідів сторін (а.с. 20), а саме [PERSON] (квартира № 158), [PERSON] (квартира № 146) та [PERSON] (квартира № 159). Цими доказами, а також показами свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], котрі узгоджуються між собою, спростовуються посилання відповідача на тимчасовий характер його відносин з позивачем та те, що він лише час від часу приходив у гості. Посилання відповідача на те, що покази зазначених свідків є необєктивними суд до уваги не бере, оскільки їм не надано жодних доказів. Сам по собі факт перебування свідка у сімейних чи родинних відносинах з стороною спору не може говорити про його заінтересованість. Окрім цього слід зазначити, що покази таких свідків є надзвичайно корисними у встановленні фактичних обставин даної справи. Це перш за все повязано з специфікою даного спору, котра у тій чи іншій мірі потребує пояснень осіб, котрі були повязані спільним побутом з чоловіком та дружиною, які проживали без реєстрації шлюбу, адже саме вони допомагають пролити світло на істинний характер їх відносин. Таким чином суд приходить до переконання, що позивач та відповідач проживали однією сімєю у період з 2003 по 12 листопада 2005 року, а тому вимоги [PERSON] в частині встановлення такого факту є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Ці вимоги мають для [PERSON] юридичне значення та щодо них існує спір, тому вони розглянуті судом в порядку позовного, а не окремого провадження. З постанови № 718/13 про адміністративне правопорушення від 04 жовтня 2013 року, винесеної Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності (далі Постанова № 718/13 від 04 жовтня 2013 року) вбачається, що субєктом її винесення, на підставі акту перевірки від 04 жовтня 2013 року, припису від 04 жовтня 2013 року та протокол від 04 жовтня 2013 року, встановлено факт проведення відповідачем робіт з будівництва \~дачного будинку з господарськими будівлями № 1098 у садовому товаристві «МГО садівників-любителів «Тернопільське» м. Тернопіль у 2005-2010 роках без проектної документації, без дозволу на виконання будівельних \~робіт органів держбудконтролю. \~\~\~ Відомості, викладені у цій постанові суд не сприймає як обставини, котрі не підлягають доказуванню, відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, як про це помилково зазначає відповідач, а надає їм оцінку у комплексі з іншими доказами. Ними є технічний паспорт на спірний садовий будинок, виготовлений станом на 22 грудня 2009 року товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», у якому міститься відомості про рік забудови будинку (а.с. 46) і ним є 2005. Цими письмовими доказами підтверджується той факт, що спірний будинок був збудований у 2005-2010 роках, тобто у період коли сторони уже перебували у зареєстрованому шлюбі і спростовуються посилання [PERSON]І на те, що така забудова мала місце у 2002-2005 роках. Суд сприймає критично інформацію, викладену у довідці № 142 від 23 жовтня 2013 року, виданій головою правління МГО садівників-любителів «Тернопільське», у якій зазначено, що будівництво спірного дачного будинку розпочато у 2002 році та завершено у 2005 року, а також покази свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони спростовується зазначеними вище письмовими доказами (Постанова № 718/13 від 04 жовтня 2013 року та технічним паспортом від 22 грудня 2009 року). Саме останнім суд надає домінуючого значення, оскільки вони складені уповноваженими особами, викладені у них відомості є повними та узгоджуються між собою. Більше того слід зазначити, що відповідачу було достеменно відомо про зміст Постанова № 718/13 від 04 жовтня 2013 року, оскільки він отримав її копію у день складення, що засвідчив своїм підписом. Отже він мав можливість висловити свої заперечення щодо відомостей, викладених у цьому документів, шляхом оскарження останньої. Однак цього не зробив чим з ними погодився. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] не взяв до уваги відомостей щодо часу забудови, викладених у Постанова № 718/13 від 04 жовтня 2013 року, оскільки перш за все намагався узаконити забудову, суд сприймає критично у звязку з відсутністю доказів, котрі б це підтверджували, чим порушено вимоги частини 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України. Також слід зазначити, що відповідач не надав жодного, суд підкреслює жодного доказу (квитанції, фіскального чеку, акту виконаних робіт і.т.п.), котрий би доводив факт проведення ним будь-яких будівельних робіт щодо спірного будинку у період з 2003 по 2005 року. Усі додані до відзиву документи (видаткові накладні, товарні чеки, рахунки-фактури, розхідні накладні) датовані 2011 2014 роками. Така обставина вчергове спростовує позицію відповідача, щодо періоду створення спірного майна. Відповідно до частин 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином зазначеними нормами права презюмується режим спільної сумісної власності подружжя на придбане за час шлюбу майно, доки другий із подружжя не довів іншого. Зокрема того, що воно є його особистою приватною власністю, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України. Таких обставин відповідачем не доведено. Він не посилається та не надає жодних доказів того, що спірний будинок був побудований за його особисті, а отже такі ресурси були спільними сумісними благами подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України) Таке ж положення міститься у частині 2 статті 372 Цивільного кодексу України. Як встановлено у судовому засіданні, сторонам не вдалось досягти домовленості щодо розподілу вказаного майна. Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За даних обставин у суду наявні всі правові підстави для того аби вважати вказане майно обєктом спільної сумісної власності подружжя. Частка кожного із членів подружжя у цьому майні є рівними. Заперечення такого права відповідачем є протиправним, а тому воно підлягає захисту шляхом визнання. При цьому суд взяв до уваги права та законні інтереси відповідача, щодо земельної ділянки на якій зведено спірний будинок, і переконався у тому, що вони не порушені, адже таку нерухомість відповідач набув на підставі договору дарування від 29 жовтня 2001 року і вона належить йому на праві особистої приватної власності. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд вважає за необхідне зазначити таке: відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як уже вказано вище позивачка звернулася до суду з вимогами одночасно майнового та немайнового характеру 17 лютого 2014 року, а саме: просила суд встановити факт спільного проживання однією сімєю сторін спору, та визнати за собою право власності на 1\\2 частину дачного будинку № 1098, в м. Тернополі Тернопільської області у громадській організації садівників любителів «Тернопільське». При зверненні до суду, згідно квитанції від 14 червня 2013 року, [PERSON] сплатила судовий збір за майнову вимогу в сумі 1'600 грн. Доказів сплати судового збору за вимогу немайнового характеру [PERSON] не надала, а тому в разі задоволення позову,\~ дана сума підлягає до стягнення з відповідача в дохід державного бюджету. Згідно пункту 1.1. частини 2\~ ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 28 листопада 2013 року, котра діяла на момент подачі [PERSON] позову до суду), розмір ставки судового збору з позовної заяви майнового характеру складав 1 відсоток ціни позову, але не менше 0, 2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, а за вимогу не майнового характеру 0, 2 розміру\~ мінімальної заробітної плати, тобто 243,6 грн. При цьому частиною 1 цієї ж статті Закону, було визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Мінімальний розмір заробітної плати на 01 січня 2013 року було визначено Закону України «Про Державний бюджет на 2013 рік»,\~\~що становило 1'147 грн., відтак максимальний розмір судового збору в гривневому еквіваленті на дату звернення позивача з позовом до суду в лютому 2014 року, складав 3'441 грн. Згідно технічного паспорту, виданого товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації»\~ 22 грудня 2009 року, вбачається, що загальна інвентаризаційна вартість будинку становить 349'876 грн. У матеріалах справи відсутні будь-які інші дані про вартість спірного майна. Оскільки суд прийшов до переконання про обґрунтованість майнових вимог позивачки щодо 1\\2 частини спірного будинку, то, визначаючи розмір судового збору, також слід виходити з половини вартості такого майна (174'938 грн.). Отже сума судового збору в розмірі 1'749,38 грн. Як зазначено вище, при зверненні до суду позивача сплатила з вимоги майнового характеру 1'600 грн., хоча належало сплатити 1'749,38 грн. Недоплачену суму судового збору, тобто 149,38 грн. (1'749,38 1'600 = 149,38) слід стягнути з відповідача в користь держави, а сплачену компенсувати позивачу за рахунок відповідача. Окрім цього з відповідача в користь держави слід стягнути 243,6 грн. судового збору за вимогу не майнового характеру, котра також визнана судом підставною. Особливу увагу суд вважає за необхідне приділити питанню виникнення права власності на спірний дачний будинку та визнання його обєктом цивільних прав, що давало б можливість здійснити його поділ. Справді, 11 листопада 2013 року за відповідачем було зареєстровано право власності на дачний будинок, адреса обєкта Тернопільська \~область, м. Тернопіль, «Тернопільське» міська громадська організація садівників-любителів, будинок 1098, загальною площею 119,6 м2, житлова площа 16,9 м2. Форма власності приватна, розмір частки 1/1. Вказане підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2013 року, виданого Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. На момент розгляду справи адресою вказаного дачного будинку є: вул. Бузкова, 1098, СТ «Тернопільське» м. Тернопіль. Частиною 2 ст. 331 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). (частина 3 ст. 331 Цивільного кодексу України) \~ Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, котру він виклав у справі № 6-2921цс16 правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. У даній справі ситуація, з правової точки зору, є ідентичною до тієї, щодо якої Верховним Судом України викладено вказану правову позицію. Будівництво спірного садового будинку було розпочато та завершено сторонами спору в період перебування ними у шлюбі за спільні кошти і той факт, що оформлення права власності на це майно відбулось уже після розірвання шлюбу не може нівелювати тієї обставини, що така нерухомість належить кожному із членів подружжя на праві спільної сумісної власності.

Outcome: approved