Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» 22 жовтня 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві посилався на те, що 20 серпня 2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір №GP-6704815, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 20000,97 грн., а [PERSON] зобов`язалась сплатити плату за користування кредитом та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені кредитним договором. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Позивач є правонаступником ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором від 20 серпня 2014 року №GP-6704815 не виконала. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом в сумі 12587,40 грн., заборгованість за процентами - 1687,55 грн., заборгованість за комісією - 5726,02 грн., штрафні санкції - 35365,47 грн., а всього - 55366,44 грн. Також просив стягнути з відповідача на його користь 1921 грн. на відшкодування понесених судових витрат. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 07 листопада 2019 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. Від позивача заперечення щодо розгляду справи в спрощеному позовному провадженні до суду не надходили. Відповідач [PERSON] надала відзив на позов, у якому проти позову заперечила. У відзиві послалась на те, що у позовній заяві представник позивача зазначив про отримання нею кредиту у розмірі 20 000,97 грн. Дана обставина не відповідає дійсності, оскільки як вбачається з п. 2.2 Пропозиції, сума кредиту за Кредитним договором СР-6704815 від 20.08.2014 року становила 12954,46 грн., які були надані шляхом банківського переказу. Доказів про отримання відповідачем кредиту у заявленому представником позивача розмірі до позовної заяви не надано. Виписка з рахунка [PERSON] із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором СР-6704815 є неналежним доказом, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства України щодо форми виписки із особового рахунку, підписана особою, яка, вірогідніше за все, не має відповідних повноважень для підписання даного роду документів. Не може вважатися належним та допустимим доказом і довідка про стан та історію заборгованості за кредитним договором СР-6704815 від 20.08.2014 року, оскільки даний додаток, взагалі не містить жодного підпису посадової особи банку, а тому перевірити його походження та достовірність вказаних в ньому даних є неможливим, що свідчить про невідповідність даного додатку вимогам ст. ст. 77-79 ЦПК України, а тому також не може бути взятий Судом до уваги при вирішенні даної справи. Таким чином представником позивача не додано до позову жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог, що свідчить про безпідставність поданого позову. Посилання позивача на положення ст. 259 ЦК України є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює виключно порядок зміни тривалості позовної давності, а умовами даного кредитного договору не передбачено збільшення позовних вимог, в тому числі, і щодо штрафних санкцій. До суду позивач звернувся з порушенням строку позовної давності, наслідки пропуску якої позивач просила суд застосувати. Тому позивач просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «Перший Український Міжнародний Банк» в повному обсязі. Інші клопотання та заяви по суті справи сторонами суду не подавалися. В судове засідання представник позивача не з`явився, у тексті позовної заяви викладено клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в суді. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. При цьому посилався на обставини, викладені у відзиві на позов. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Заслухавши представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20 серпня 2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] , укладено кредитний договір №GP-6704815 (а.с.7). 19 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинено шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Зазначена обставина підтверджується випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк «Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та Статутом. За умовами вказаного вище кредитного договору від 20 серпня 2014 року №GP-6704815 ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» надав відповідачу кредит у розмірі 12954,45 грн. строком на 36 місяців з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 21 серпня 2017 року. Відповідач зобов`язалась забезпечити повернення кредиту, сплатити відсотки за користування кредитом за процентною ставкою 9% річних та комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,30% щомісяця. Згідно графіку платежів щомісячний платіж відповідача за кредитним договором становить 580,39 грн., крім серпня 2017 року, у якому платіж мав становити 580,08 грн. (а.с.4). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні, ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» зобов`язання перед відповідачем по кредитному договору №GP-6704815 виконано, але відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідача, викладеної у довідці про стан та історію заборгованості, за весь термін існування кредитних правовідносин між сторонами, що виникли з договору від 20 серпня 2014 року №GP-6704815, відповідачем було сплачено банку 896,41 грн., з яких на погашення заборгованості по кредиту - 367,06 грн., на погашення процентів - 192,53 грн., на погашення комісії - 336,82 грн. (а.с.11-12). Зазначаючи, що вказана довідка про стан та історію заборгованості, є неналежним доказом, відповідач не заперечувала факт часткового погашення нею заборгованості. Банк обраховує заборгованість відповідача станом на 03 жовтня 2019 року у загальному розмірі 55366,44 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 12587,4 грн.; прострочена заборгованість за комісією - 5726,02 грн.; прострочена заборгованість за процентами - 1687,55 грн.; неустойка за порушення зобов`язань по кредиту - 35365,47 грн. Вирішуючи питання про розмір заборгованості, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем. Оскільки договором було передбачено щомісячну сплату за договором до 21 числа кожного місяця, перебіг терміну позовної давності щодо кожного нездійсненого платежу розпочинався 22 числа цього місяця. Позивач звернувся до суду з позовом 18 жовтня 2019 року, здавши позовну заяву на поштове відділення (а.с.29). Відповідно, в межах трирічного строку позовної давності відповідач мала сплатити передбачені графіком, викладеним в договорі, платежі №26 (який мав бути здійснений до 21 жовтня 2016 року) - 36 (який мав бути здійснений до 21 серпня 2017 року). В межах строку позовної давності згідно графіку погашення заборгованості [PERSON] мала сплатити на погашення заборгованості за кредитом - 4334,50 грн. (380,00 грн. + 381,83 грн. + 385,62 грн., +387,64 грн. + 390,56 грн. + 395,06 грн. + 396,59 грн. + 400,02 грн. + 402,68 грн. + 405,95 грн. + 408,55 грн.), на погашення заборгованості за відсотками - 196,95 грн. (31,98 грн. + 30,15 грн. + 26,36 грн., + 24,34 грн. + 21,40 грн. + 16,92 грн. + 15,39 грн. + 11,96 грн. + 9,30 грн. + 6,03 грн. + 3,12 грн.), а всього за кредитним договором - 4531,45 грн. Будь-які докази, які б підтверджували оплату відповідачем вказаних платежів, сторони суду не надали. Тому при розгляді справи суд виходить з того, що вказана заборгованість не погашена. Суд не погоджується з нарахуванням позивачем заборгованості за комісією з наступних підстав. Відповідно до п.2.4. договору від 21 серпня 2014 року №GP-6704815 встановлено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,30% на місяць. З тексту даного договору також вбачається, що така комісія становить 168,41 грн. на місяць. Але договором взагалі не передбачено, за які саме послуги банк нараховував комісію, та які саме операції, послуги чи дії він розуміє під терміном «обслуговування кредитної заборгованості». Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином суд приходить до висновку про недійсність умов кредитного договору від 20 серпня 2014 року №GP-6704815 в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно, підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за комісією відсутні. В цій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за їх безпідставністю. Як передбачено ч.2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Позивачем відповідачу нараховано неустойку у розмірі 35365,47 грн., з яких 18071,33 грн. - штраф за прострочення платежів від усієї суми заборгованості, 10664,33 грн. - неустойка за прострочення основної заборгованості, 1632,22 грн. - неустойка за прострочення процентів, 4917,59 грн. - неустойка за прострочення комісії (а.с.11-12). Вся сума неустойки позивачем обрахована за період з 21 жовтня 2016 року по 22 серпня 2017 року, тобто поза межами річного строку позовної давності, який закінчився 21 серпня 2018 року. Тому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки необхідно відмовити. Крім того, нарахування неустойки за прострочення сплати комісії, суперечить чинному законодавству, оскільки як вже судом встановлено, умови договору про нарахування та сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність позов задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту та за процентами в межах строку позовної давності в загальному розмірі 4531,45 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме позов судом задоволено на 8%, з відповідача пропорційно до задоволених відносно неї вимог підлягають до стягнення на користь позивача судові витрати у розмірі 153,68 грн., понесені ним зверненні з позовом до суду.

Outcome: partial