Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] у травні 2016 року пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд їхньої неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Італія та країн учасниць Шенгенської угоди з метою відпочинку та оздоровлення, в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2017 року, без згоди та супроводу батька [PERSON], та надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту та відкриття візи неповнолітній [PERSON] для виїзду за межі України до Республіки Італія та країн учасниць Шенгенської угоди з метою відпочинку та оздоровлення, в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2017 року, без згоди та супроводу батька [PERSON] Обґрунтовує позов тим, що вона разом із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого народилася дочка [PERSON]. Дитина від народження проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. У період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2016 року позивач разом із дочкою планує здійснити туристичну поїздку до Республіки Італія з метою відвідати визначні місця, надавши можливість дитині духовно та морально збагатитися. Крім цього хоче надати можливість відпочити свої дочці на Середземному морі з метою її оздоровлення. Однак відповідач добровільно дозволу для виїзду дитини за кордон не надає, а тому просить задовольнити її позовні вимоги. В судове засідання позивач представник позивача [PERSON] [PERSON] подав заяву, згідно з якою зменшив позовні вимоги, просив не розглядати вимогу про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту неповнолітній [PERSON] для виїзду за межі України. Решту позовних вимог підтримав, просив справу розглядати у його відсутності, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Сторони позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 22 вересня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2011 року. Від даного шлюбу в подружжя є дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1?ИД номер 092565 від 25 березня 2009 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір'ю [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сімї №115, виданою ПП «Благоустрій» 22 січня 2016 року. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, позивач [PERSON] разом із дочкою [PERSON]А планує здійснити туристичну поїздку до Республіки Італія з метою духовного та морального збагачення дитини та її оздоровлення. Конвенцією про права дитини (ст.3), прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України\~визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч. 2\~ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватись без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, беручи до уваги, що згода батька неповнолітньої [PERSON], [INFO], відповідача [PERSON] на виїзд сина за кордон відсутня, однак наявні підстави для її виїзду разом із матір'ю позивачем [PERSON], що зумовлено тим, що дитина потребує духовного, морального збагачення та оздоровлення, здійснення позивачем в повному обсязі батьківських прав та виконання батьківських обов'язків щодо дитини, для забезпечення її найкращих інтересів, суд вбачає достатні підстави для задоволення позову та надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON], та надання дозволу на відкриття візи неповнолітній [PERSON] для виїзду за межі України до Республіки Італія та країн учасниць Шенгенської угоди з метою відпочинку та оздоровлення, в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2017 року, без згоди та супроводу батька [PERSON] Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 551,20 гривень понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року №57,

Outcome: approved