Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] , жителя [ADDRESS] , який зареєстрований по [ADDRESS] , в якому просить ухвалити судове рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Городенківської районної ради народних депутатів 10.10.1989. Для будівництва та обслуговування житлового будинку виділена земельна ділянка площею 0,1696 га, яка згідно витягу з ДР речових прав на нерухоме майно №108224744 від 19.12.2017 належить позивачу особисто. Відповідач у справі - колишній зять позивача. Донька позивача - [PERSON] [INFO] одружилася з [PERSON] . Їх сімейне життя склалося невдало, і 21.06.2010 їх шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач забрав свої речі та переїхав від них. З того часу він став для них сторонньою людиною, створив нову сім`ю та не підтримує з ними жодного контакту. Позивачу відомо, що він має у власності житловий будинок, який успадкував від [PERSON] , розташований по [ADDRESS] . На даний час відповідач вже не є членом сім`ї позивача. Шлюб з дочкою позивача розірваний 9 років назад і стільки ж часу він не проживає за місцем своєї реєстрації, вони взагалі не спілкуються, позивачу про нього нічого невідомо. Отже, з 2010 року вони не являються сім`єю, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків. Житловий будинок по [ADDRESS] , у якому вони спільно проживали, [PERSON] побудувала власними зусиллями, за власні кошти та, відповідно до вимог ст.57 СК України, він являється її особистою власністю. Жодних майнових прав на будинок відповідач не має. Він свідомо та добровільно знехтував сім`єю та у 2010 році вибув на постійне проживання в інше житло, забравши з мого будинку всі свої речі. Весь тягар утримання житлового будинку позивач несе самостійно, відповідач у будинку не проживає, не несе витрат по його утриманню, що доводиться квитанціями про оплату комунальних послуг. Для зняття відповідача з реєстраційного обліку необхідно, щоб він особисто подав заяву до сільської ради, проте добровільно вчинити такі дії відповідач не бажає. Позивач звернулася до Управління праці та соціального захисту населення для призначення субсидії, проте їй відмовили в прийнятті документів, мотивуючи тим, що згідно довідки про склад сім`ї в її будинку зареєстрований відповідач, доходи якого теж будуть враховуватися. Це порушує права та охоронювані законом інтереси позивача. [PERSON] пенсіонерка і призначення субсидії суттєво впливає на її матеріальний стан. Відповідач є сторонньою для позивача людиною, він відсутній за зареєстрованим місцем проживання протягом дев`яти років, його реєстрація в її будинку має суто формальний характер та порушує її права законного власника. Інших позасудових способів захисту порушених прав у позивача немає. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, з підстав викладених в ньому та просили задовольнити. Відповідач в судове засідання 17.11.2020 не з`явився повторно з невідомих суду причин, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки). Відповідач причин неявки суду не повідомив, відзив не подав. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення судового засідання судом не встановлено, судом прийнято рішення про проведення судового засідання за відсутності відповідача. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , її представника - адвоката Ігнатюк Л.В., дослідивши письмові докази, дійшов наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 10 жовтня 1989 року, виданого виконавчим комітетом Городенківської районної Ради народних депутатів на підставі рішення цього ж виконкому № 141 від 09.08.1989, встановлено, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Із копії технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] вбачається, що власником будинку є [PERSON] . Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 108224744, сформованого 19.12.2017 доводиться, що земельна ділянка, площею 0,1696 га за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві власності [PERSON] . Із довідки № 753 від 20.12.2019, виданої виконавчим комітетом Тишківської сільської ради вбачається, що згідно виписки з по господарських книг № 5 особовий рахунок № [NUMBER] за 1991-1995 роки на домоволодіння в [ADDRESS] , в житловому будинку були зареєстровані разом станом на 15.04.1991 року та проживали у колгоспному дворі: голова сім`ї [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . За ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Ст. 310 згаданого кодексу визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований, але не проживає по місцю реєстрації за адресою [ADDRESS] ; проживає в [ADDRESS] , що підтверджується інформацією Тишківської сільської ради № 22 від 22.01.2020, отриманою на запит суду. Згідно довідки № 724, виданої 29.11.2019 виконавчим комітетом Тишківської сільської ради, позивач [PERSON] , 1955 р.н. зареєстрована та проживає у власному житловому будинку в [ADDRESS] і до складу її сім`ї входять: дочка [PERSON] , 1978 р.н., внук [PERSON] , 1995 р.н., внук [PERSON] , 1997 р.н., [PERSON] , 1975 р.н., розлучений із дочкою, не проживає за вищевказаною адресою. Копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого 21 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області стверджено, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 66 від 21.06.2010. Із акту обстеження матеріально-побутових умов від 29.11.2019, складеного комісією Тишківської сільської ради вбачається, що житловий будинок в [ADDRESS] знаходиться в доброму стані та належить [PERSON] ; на час обстеження [PERSON] , [INFO] зареєстрований в даному господарстві, але не проживає; проживає по [ADDRESS] , котрий перейшов в його користування згідно заповіту померлого [PERSON] Оплату житлово-комунальних послуг житлового будинку по [ADDRESS] здійснює позивач [PERSON] та [PERSON] , що стверджується наданими суду копіями рахунків про оплату. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони живуть по сусідству з позивачем [PERSON] . Ствердили, що відповідач [PERSON] є колишнім зятем позивача. Відповідач 10 років не проживає у господарстві позивача, має другу сім`ю, купив будинок в селі та проживає там. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Із наведеного слідує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Верховний Суд України у постанові від 26 вересня 2019 року в справі №320/1384/17-ц (провадження № 61-48777св18) зробив висновок, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідач є колишнім зятем позивача, не є членом її сім`ї, він відсутній за зареєстрованим місцем проживання з 2010 року. Реєстрація місця проживання відповідача в належному позивачу житловому будинку перешкоджає їй належним чином реалізовувати свої права власника об`єкта нерухомості, тому суд приходить до переконання, що є підстави для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved