Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася з вказаним позовом до суду, в якому, з урахуванням уточнень до нього від 27 січня 2017 року та від 13 березня 2017 року, просить: Визнати недійним з дати видання та скасувати свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Люботинської міської ради Харківської області 20 серпня 2008 року на житловий будинок за адресою: Харківська область, м. Люботин, сщ. Коваленки, вул. Люботинська, 8, в на ім'я [PERSON]; Визнати недійсним договір дарування від 19 листопада 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4675; Визнати за [PERSON] право власності на 7/24 частину житлового будинку загальною площею 79,70 кв.м, в тому числі житловою площею 46,70 кв.м, підсобною (допоміжною ) площею 33,00 кв.м, з господарським будівлями і спорудами за адресою: Харківська область, м. Люботин, сщ. Коваленки, вул. Люботинська, 8, в порядку спадкування за законом після смерті батьків: [PERSON], [PERSON]; Визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер № 6311290005:03:002:0044, що знаходиться за адресою: вул. Люботинська, 8, сщ. Коваленки в м. Люботин Харківська область, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON]. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що її батькові, [PERSON], належав на праві особистої власності житловий будинок за адресою: Харківська область, м. Люботин, сщ. Коваленки, вул. Люботинська, 8. Але цей будинок був набутий в період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 19 січня 1957 року. Тому такий будинок фактично знаходився у спільній сумісній власності подружжя. Після смерті 18 грудня 2003 року [PERSON], яка є матір'ю позивача, відкрилася спадщина, до складу якої входять особисті речі, грошові кошти з ощадної книжки та частина житлового будинку вул. Люботинська, 8. Спадкове майно, як вказує позивач, вона прийняла в цілому, оскільки фактично вступила в управління і володіння таким майном, що відповідає вимогам ЦК УРСР 1963 року. Отже частина житлового будинку належала їй, позивачу, від моменту відкриття спадщини, не зважаючи на відсутність у позивача свідоцтва про право власності на спадщину. Також позивач наголошувала на тому, що після смерті батька, [PERSON], вона прийняла спадщину шляхом подання 13 травня 2009 року відповідної заяви до нотаріальної контори. Але лише в травні 2016 року вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. Згодом вона дізналася, що її батько [PERSON] 19 листопада 2008 року уклав договір дарування житлового будинку на користь [PERSON] В цьому договорі було зазначено, що право власності [PERSON] на житловий будинок засновано на свідоцтві про право власності, виданим виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області 20 серпня 2008 року. Однак, при видачі цього свідоцтва виконавчим комітетом були порушені вимоги Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом МЮУ № 7/5 від 07 лютого 2002 року. Більш того, при видачі свідоцтва не було врахованого той факт, що житловий будинок перебував у спільній власності подружжя [PERSON] і [PERSON], що порушує права позивача як спадкоємця. Також позивач на обґрунтування вимоги про визнання договору дарування недійсним вказувала в своєму позові на наступне. Після смерті матері вона, позивач, прийняла у своє володіння частину житлового будинку як спадкове майно, тому її батько не мав права розпоряджатися в момент укладення договору усім будинком. До того ж, укладений договір дарування не відповідає законодавчій вимозі про його спрямованість на настання реальних правових наслідків, оскільки про перехід права власності не повідомили позивача. Іншою, суттєвою, підставою для визнання договору дарування недійсним, на думку позивача, є те, що після укладення 19 листопада 2008 року такого договору вона була позбавлена на обовязкову часту у спадщині, яку б вона могла отримати відповідно до ст. 1241 ЦК України, оскільки на той момент вона вже була непрацездатною дитиною свого батька. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. В своїх поясненнях вони посилалися на обставини викладені в первісному та уточненому позовах, а також вказували на те, що під час укладання договору дарування не було прийнято до уваги, що [PERSON] з 2005 року перебуває на пенсії, тобто є непрацездатною дитиною свого батька [PERSON]; про укладення такого договору позивач дізналася лише у 2016 році, коли відповідач позбавила її можливості користуватися будинком. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні. В своїх поясненнях обидва посилалися на ті обставини, що житловий будинок, який вже існував на час народження відповідача у 1956 році, належав виключно [PERSON] На його ім'я виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області було правомірно видане свідоцтво про право власності, яке жодним чином не стосується позивача. Тому вимогу про його скасування позивач не вправі заявляти в своєму позові. Щодо договору дарування, відповідач та її представник наголошували на тому, що він був укладений правильно, та про це договір позивач дізналася ще у 2009 році, невдовзі після смерті батька, [PERSON] Представник відповідача [PERSON] також акцентував увагу на тому, що позивач після смерті матері [PERSON] прийняла спадщину, яка складалася лише з грошових вкладів, про що вказано у відповідній заяві, поданій нотаріусу. Така заява свідчить про обізнаність позивача про те, що іншого спадкового майна після смерті матері немає. Жодних дій по прийняттю житлового будинку в управління позивачем здійснені не були. Це, на його переконання, свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогами про визнання права власності на нерухоме майно після смерті матері, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області направив до суду листа з проханням проводити судовий розгляд за відсутності його представника. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не погодилася з позовними вимогами. Вона пояснила, що від імені свого діда, [PERSON], проводила дії у 2008 році по оформленню документів на житловий будинок, оскільки без цього не можливо було б укласти договір дарування, так як дідусь мав намір подарувати будинок саме їй. Але вона вважала, що будинок має дістатися її матері. Також [PERSON] пояснила, що в житловому будинку від народження проживає її малолітній син, який займає окрему кімнату в будинку. Третя особа, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечувала з тих підстав, що посвідчений нею договір дарування був укладений з дотриманням закону, в тому числі за згодою органу опіки та піклування, так як в будинку проживає малолітня дитина. Перед вчиненням такого правочину вона переконалася у відсутності інших осіб, в тому числі непрацездатних, які б могли входити до складу сім'ї [PERSON] та правам яких таких договір міг би суперечити. Вона також переконалася в тому, що житловий будинок належить в цілому [PERSON] на праві особистої власності. Тому жодних підстав для визнання договору дарування, на її думку, не існує. Приватний нотаріус [PERSON] також наголошувала на тому, що позивачу було відомо про відсутність спадкового майна одразу після смерті батька, [PERSON], тобто у 2009 році; до того ж, після смерті матері, [PERSON], позивач також не вчинила жодної дії, яка б вказувала на те, що спірний будинок вона вважає своїм майном. Тому вона подала заяви про застосування до позовних вимог [PERSON] наслідків спливу позовної давності. До участі в справі в якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, з огляду на необхідність захисту прав малолітньої дитини, закріплених у договорі дарування. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що орган опіки та піклування не визначив своєї позиції в цій справі. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, а також третіх осіб, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. Спірними є земельна ділянка площею 0,1500 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер № 6311290005:03:002:0044, яка знаходиться за адресою: Харківська область, м. Люботин, сщ. Коваленки, вул. Люботинська, 8, та розташований на ній житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 79,70 кв.м, в тому числі житловою площею 46,70 кв.м, з надвірним будівлями. На теперішній час земельна ділянка та житловий будинок з надвірними будівлями належать на праві особистої власності [PERSON], відповідачу в даній справі, на підставі договору дарування, посвідченого 19 листопада 2008 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстр. № 4675, що підтверджується витягом Люботинського БТІ № 24034184 від 05 жовтня 2009 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 75038901 від 07 грудня 2016 року. Згідно з договором дарування, посвідченим 19 листопада 2008 року, спірний житловий будинок належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 серпня 2008 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, а спірна земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер № 6311290005:03:002:0044, належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 451327 від 27 лютого 2006 року, До моменту видачі 20 серпня 2008 року виконавчим комітетом свідоцтва про право власності спірний житловий будинок належав [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі таких документів: свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок, виданого 17 лютого 1990 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради народних депутатів, та свідоцтва про право особистої приватної власності на будівлю, виданого 28 березня 1963 року виконавчим комітетом Манченківської селищної ради депутатів трудящих Харківського району. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно з технічним паспортом, виготовленим Люботинським БТІ станом на 09 червня 2008 року, спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: Харківська область, м. Люботин, сщ. Коваленки, вул. Люботинська, 8, був збудований у 1951 році. В своєму позові [PERSON] та її представник [PERSON] стверджують, що будівництво житлового будинку відбулось на земельній ділянці, виділеній для цієї мети Манченківською селищною радою депутатів трудящих у 1952 році. Питання набуття права власності у 1950-х роках регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. На підставі вищевикладеного, суд приходить до однозначного висновку, що житловий будинок належав особисто [PERSON], який є забудовником цього будинку. Відповідно до ст. 25 КпШС України 1969 року, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Доводи позивача та його представника про приналежність спірного будинку як обєкта спільного майна подружжю [PERSON] і [PERSON], які є батьками сторін у справі, суд відхиляє з наведених вище мотивів, а також з тих обставин, що після видачі 28 березня 1963 року та 17 лютого 1990 року свідоцтв про право особистої власності на ім'я [PERSON] його дружина, [PERSON], не заявляла власних вимог на частину цього будинку в судовому чи іншому порядку, як на спільне майно подружжя. Згідно зі свідоцтвом про одруження І-ЯР № 619401, виданим 19 січня 1957 року Манченківською селищною радою депутатів трудящих Харківського району, [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] померла 18 грудня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ВЛ № 418987, виданим 19 грудня 2003 року відділом РАГС Люботинського міського управління юстиції Харківської області. Після її смерті відкрилась спадщина, але до обсягу спадкового майна спірний житловий будинок або його частина не входили, оскільки цей будинок на той час був обєктом особистої власності її чоловіка, [PERSON] Тому в задоволенні вимог позивача [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] суд відмовляє. Заявляючи в позові вимогу про визнання недійним та скасувати свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Люботинської міської ради Харківської області 20 серпня 2008 року на спірний житловий будинок на ім'я [PERSON], позивач та його представник виходили з того, що таке свідоцтво було видане з порушенням вимог Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом МЮУ № 7/5 від 07 лютого 2002 року. Як вбачається з матеріалів справи свідоцтво про право власності було видане на підставі рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області № 682 від 22 липня 2008 року. Цим рішенням був затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття закінченого будівництво обєкту у виді прибудови до житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, м. Люботин, сщ. Коваленки, вул. Люботинська, 8, а також оформлено право власності на цей обєкт і житловий будинок в цілому на ім'я [PERSON] Але вказане рішення є результатом вчинених виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області владних управлінських функцій, та позивачем не надані докази визнання його незаконним чи протиправним, як таке, що порушує права та позивача або її матері, [PERSON] До того ж, свідоцтво про право власності є похідним документом та фактично є формою реалізації основного документу рішення виконавчого комітету, з яким повязано виникнення права власності на спірний житловий будинок для [PERSON] Тому в задоволенні вимоги позивача в цій частині позову суд відмовляє. Обґрунтовуючи вимогу про визнання недійсним договору дарування, позивач та її представник посилалися на ті обставини, що такий договір не призвів до настання реальних правових наслідків; в момент його укладення частина житлового будинку, як спадкове майно після смерті матері, належала їй, а тому батько [PERSON] не мав права розпоряджатися спірним будинком в цілому; та такий правочин позбавив її права на обовязкову частку у спадщині як непрацездатної дитини після батька [PERSON], який помер 22 квітня 2009 року. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановленні ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Проаналізувавши зміст договору дарування, посвідченого нотаріально 19 листопада 2008 року, суд робить висновок, що такий правочин вчинений на підставі вільного волевиявлення його учасників, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, призвів до реального настання правових наслідків, оскільки у відповідача [PERSON] виникло право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку. До того ж, під час вчинення оспорюваного правочину дарувальний [PERSON] мав виключне право на розпорядження належним йому особистим майном житловим будинком та земельною ділянкою. Отже такий правочин за своїм змістом не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та не порушує прав позивача. Крім того, суд відхиляє доводи позивача про можливе порушення її права на обовязкову частку у спадщині, оскільки на момент вчиненого правочину таке право у неї ще не виникло. Щодо інших прав, якими позивач на момент вчинення правочину була наділена щодо проживання чи користування спірним житловим будинком чи земельною ділянкою, та які могли бути порушені діями [PERSON], суду не надані належні та допустимі докази. На підставі вищевикладеного суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed