Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] подав до суду позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати за ним право власності на: земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 6125280600:02:001:4806, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована у с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 6125280600:02:001:4975, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області. Обґрунтовує позов тим, що перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24 березня 2017 року. Спірні земельні ділянки були придбані ними за час шлюбу, таким чином є обєктами права спільної сумісної власності подружжя. При розірванні шлюбу вони погодили, що вказані земельні ділянки перейдуть у власність позивача ([PERSON]В.), натомість він зобовязується купити відповідачу [PERSON] квартиру. Позивач виконав свою частину домовленостей, придбавши для відповідача двокімнатну квартиру по вул. Морозенка, 3/98 в м. Тернополі, однак, [PERSON] будь-яким способом ухиляється від передачі йому у власність вказаних земельних ділянок. З цих підстав позивач просить суд визнати за ним право власності на спірні земельні ділянки. Відзиву на позов та будь-яких заперечень по суті спору від відповідача [PERSON] не надходило. В судове засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] подала заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу в її відсутності. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги визнала та не заперечила проти визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 6125280600:02:001:4806, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 6125280600:02:001:4975, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області. Відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Сторони позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 13 березня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24 березня 2017 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що складено актовий запис №41 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ИД №051360 від 24 березня 2017 року. Як убачається із договору купівлі-продажу частини земельної ділянки, укладеного 29 січня 2004 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0, 15 га, для присадибної ділянки з належної [PERSON] земельної ділянки площею 0,89 га: присадибної ділянки 0,25 га, для ведення підсобного господарства 0,60 га, для користування 0,04 га, розташованої на території на території с. Байківці Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. У п. 2. Договору зазначено, що вказана земельна ділянка, 015 га з якої відчужується, належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Р1 №669140, виданого виконкомом Байковецької сільської ради 05 грудня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №711. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] 29 січня 2004 року та зареєстрований за №666. Згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6101263052014 від 08 вересня 2014 року, земельна ділянка площею 0,1500 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6125280600:02:001:4806, яка знаходиться у с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області перебуває у приватній власності, дата державної реєстрації земельної ділянки 08 вересня 2014 року. 30 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила частину земельної ділянки площею 0,06 га для ведення особистого селянського господарства, із належної [PERSON] земельної ділянки площею 0, 20 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території с. Байківці, Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Вказана частина земельної ділянки належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю ЯП №487203, виданого Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 11 жовтня 2005 року, на підставі рішення сесії №48 від 15 квітня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010564404882. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] 30 грудня 2005 року та зареєстрований в реєстрі за №1106. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6101580232015 від 26 березня 2015 року, земельна ділянка площею 0,600 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6125280600:02:001:4975 перебуває у приватній власності, дата державної реєстрації 26 березня 2015 року. Таким чином, судом установлено, що спірні земельні ділянки набуті сторонами за час перебування у шлюбі. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положеннями п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. З цих підстав судом установлено, що шлюб між сторонами розірвано, спірні земельні ділянки належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки набуті за час шлюбу, при цьому, відповідачем [PERSON] згідно з поданою нею до суду заяви від 24 жовтня 2017 року визнається те, що ними досягнуто згоди щодо поділу спільного майна подружжя, у звязку із чим вона не заперечує щодо визнання за відповідачем права власності на вказані земельні ділянки. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] та визнання з ним права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1500 га, кадастровий номер 6125280600:02:001:4806, яка розташована у с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області та на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0600 га, кадастровий номер 6125280600:02:001:4975, яка розташована у с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений ним при предявлені до суду даного позову. На підставі наведеного та

Outcome: approved