Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2014 року звернувся до суду із позовом до відповідача ВК «Сантехмонтаж», прохаючи суд поновити його на посаді слюсаря СТС допоміжного виробництва ВК «Сантехмонтаж»; стягнути з ВК «Сантехмонтаж» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2014 року до дня поновлення на роботі; зобовязати ВК «Сантехмонтаж» відшкодувати завдану йому моральну шкоду у сумі 4000 гривень (а.с. 2-5). У ході розгляду справи надав суду розрахунок розміру його середньої заробітної плати за день, за місяць та розмір компенсації за час вимушеного прогулу (а.с. 118). Свої позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами. 22 жовтня 2014 року він отримав від ВК «Сантехмонтаж» листа, яким йому було запропоновано зявитися на 11 годину, на 20 жовтня 2014 року, на роботу, де на розгляд профспілкового комітету винесено питання про його звільнення за прогули у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. У іншому листі від отримав копію наказу № 69-К від 20 жовтня 2014 року про звільнення його з роботи у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, де також зазначено про невиплату йому заробітної плати за жовтень 2014 року. Вказане звільнення вважає незаконним, так як відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення - у день звільнення його не було ознайомлено з наказом та не видано його копію. Також, причини його звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, так як у період часу з 07 по 20 жовтня 2014 року він хворів та знаходився на лікарняному. Відповідач був належним чином повідомлений про факт його хвороби, так як його батько, що теж, як і він, працює у ВК «Сантехмонтаж», повідомив начальнику допоміжного виробництва про те, що він знаходиться на лікарняному. Виходячи з того, що причиною його невиходу на роботу є хвороба, що підтверджується лікарняним листом, підстав звільняти його за прогули не було. Через те, що його було звільнено у порушення вимог законодавства про працю, відповідач, у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України, зобовязаний поновити його на попередній посаді. Орган, який вирішує спір про поновлення на попередній посаді, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З цих підстав вважає, що при поновленні його на роботі, суд повинен стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також, через те, що його звільнено незаконно, діями відповідача йому завдано моральної шкоди. Ця шкода полягає у тому, що при незаконному звільненні він був позбавлений його єдиного джерела доходів, тому що робота була його єдиним заробітком, Втративши роботу через порушення відповідачем вимог законодавства, він втратив душевний спокій, перебуває у роздратованому стані, що негативно відображається на його здоровї. Розмір відшкодування за заподіяну йому моральну шкоду визначив у 4000 гривень. Спираючись на норми ст. 43 Конституції України, ст.ст. 235, 237-1 КЗпП України, вважає, що має право на задоволення позову у повному обсязі. У судовому засіданні позивач свої позов підтримав, прохав задовольнити. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що на підприємстві йому сказали, що ніхто не збирається оплачувати його лікарняні і тому при захворюванні, заднім числом, робітник пише заяву про надання йому відпустки за власний рахунок. Після того, як почав працювати, він хворів і теж, у відповідності до заведеної на підприємстві практики, писав заяву про надання йому відпустки за власний рахунок, яку отримав. Доказом того, що відповідач достовірно знав про факт його хвороби, є свідчення його батька, який на той час працював у відповідача на тому ж виробництві, так як саме батько привів його на роботу до ВК «Сантехмонтаж». Надав суду для огляду оригінали лікарняних листів. Прохав стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за 15 місяців, у сумі, яка за його підрахунками становить 26951 гривню 40 копійок. Представник позивача позов підтримав, прохав задовольнити у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви та поясненням позивача. Додатково пояснив, що причиною звільнення стало те, що позивач захворів на туберкульоз, яких лікується дуже довго, а відповідач, знаючи це та не бажаючи оплачувати лікарняний, його звільнив. Представник відповідача позов не визнала у повному обсязі. Пояснила, що [PERSON] звільнено з роботи на законних підставах. Так, за час роботи на підприємстві, позивач неодноразово звертався до адміністрації із письмовими заявами про надання йому відпустки без збереження заробітної плати. Через те, що економічна ситуація у країні не покращується, підприємство працює у режимі трьохденного робочого тижня. Підприємством, у звязку з невиходом [PERSON] на роботу та надходженням доповідних записок від начальника допоміжного виробництва про його відсутність на роботі 07, 08 та 15 жовтня 2014 року, вживалися усі можливі заходи для встановлення причини відсутності від телефонних дзвінків на його мобільний телефон до виходу на місце його мешкання. У звязку з тим, що вжитими заходами встановити причини його відсутності на роботі не видалося можливим, адміністрацією було прийнято рішення про звернення до профспілкового комітету підприємства із поданням про звільнення за прогули. Через відсутність [PERSON] на засіданні профкому, рішення про його звільнення за прогули прийнято за його відсутності. Про наявність лікарняного листа підприємство дізналося лише після отримання копії позову з додатками, тобто через три місяці після видання наказу про звільнення. Через те, що звільнення здійснено у відповідності до вимог законодавства України про працю, підстав для поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди немає. Крім того, що підставою для відмови у задоволенні позову є дотримання з боку підприємства вимог законодавства при звільненні, ще однією підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є пропуск позивачем встановленого нормою ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду. Так, позивач сам зазначив, що дізнався про факт свого звільнення 22 жовтня 2014 року, а позов подав 12 грудня 2014 року. Пропуск встановленого у ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку, є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків та перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, вважає, що позов є обґрунтованим та підтвердженим, а тому підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Допитаний судом свідок [PERSON] показала, що працює у ВК «Сантехмонтаж» де є головою профспілкового комітету. [PERSON] знає, як колишнього працівника. Його звільнення за прогули відбувалося зі згоди профспілкового комітету, у жовтні 2014 року. До цього із [PERSON] неодноразово намагалися звязатися працівники підприємства для того, щоб зясувати причини відсутності на роботі і повідомити про засідання профкому, але безрезультатно. Вона сама телефонувала йому на вказаний ним у анкетних даних мобільний телефон, який не відповідав. На засіданні профкому брав участь батько позивача - [PERSON], який на запитання членів профкому про те, де його син, повідомив, що той дорослий і сам відповідає за свої вчинки. Через те, що причин його відсутності на роботі не дізналися і від батька, самого [PERSON], зі згоди працівників профспілкового комітету, було звільнено за прогули. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] є його рідним сином. Раніше він працював робітником у ВК «Сантехмонтаж», а наразі є пенсіонером. Сина до ВК «Сантехмонтаж» привів він і вони працювали разом. 07 жовтня 2014 року син зателефонував до нього і повідомив, що захворів і не може вийти на роботу. Прийшовши на роботу, про факт хвороби сина він повідомив своєму безпосередньому керівнику [PERSON] Через декілька днів у сина виявили підозру на туберкульоз. На кожній оперативці його питали де син, а він відповідав, що той хворіє. Через 10 днів з моменту хвороби до нього підійшов керівник і директор, який цікавився, де син і якому він повідомив про підозру на туберкульоз. Після цього, приблизно через 2 тижні, син зателефонував йому та повідомив, що йому прийшов лист про звільнення того з роботи за статтею. В подальшому підозра на туберкульоз підтвердилася. Коли сину закрили лікарняний, він приніс його на підприємство і віддав [PERSON], однак, через деякий час той повернув йому лікарняний і сказав, що його не приймає секретар, щоб він віддав сам. У нього також не взяли лікарняний. Син не міг віддати лікарняний сам, так як продовжував хворіти. На підприємстві існує така система, що лікарняні робітникам не оплачують. Коли захворів, то заднім числом повинен подати заяву про відпустку за власний рахунок і хворієш. Про факт хвороби сина адміністрація достеменно знала, так як він казав про це щоразу, коли питали, де син. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] з травня 2014 року працював у ВК «Сантехмонтаж» слюсарем СТС допоміжного виробництва (а.с. 44). У період часу з 07 по 25 жовтня 2014 року знаходився на лікарняному (а.с. 7). Наказом голови правління ВК «Сантехмонтаж» № 69-к від 20 жовтня 2014 року звільнений з роботи за прогули з 06 по 20 жовтня 2014 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8). Копію цього наказу направлено [PERSON] листом від 20 жовтня 2014 року за № 260 (а.с. 9). Листом від 15 жовтня 2014 року [PERSON] викликали до ВК «Сантехмонтаж» для вирішення питання про звільнення за прогули (а.с. 11). Згідно з документами внутрішнього користування ВК «Сантехмонтаж» [PERSON] з 07 по 20 жовтня 2014 року був відсутній на робочому місці без повідомлення причин, і намагання його знайти за місцем мешкання чи реєстрації для зясувань причини невиходу на роботу, виявилися марними; наслідком такої поведінки стало подання про звільнення за прогули (а.с. 24-42). За час роботи на ВК «Сантехмонтаж» [PERSON] неодноразово брав відпустку за власний рахунок (а.с. 44-46). За розрахунками позивача, розмір компенсації за час його вимушеного прогулу, за 15 місяців, що минули зо дня звільнення, становить 26951 гривню 40 копійок (а.с. 118). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до вимог ст. 5-1 КЗпП України, Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. Нормою п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк чи строковий трудовий договір може бути розірваний власником до закінчення його строку у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган, повинні зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду чи районного у місті суду у справах про звільнення у місячний строк зо дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Нормами ст. 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки. Згідно з вимогами ст. 235 КЗпП України, у разі звільненні без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на посаді органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу; рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з вимогами ст. 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом чи судом; документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку. З наведених норм чинного законодавства України про працю та фактичних обставин справи випливає наступне. До 07 жовтня 2014 року позивач працював слюсарем СТС допоміжного виробництва ВК «Сантехмонтаж». З 07 по 25 жовтня 2014 року знаходився на лікарняному. У цей період часу був звільнений з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Однак, через те, що у період часу з 07 по 20 жовтня 2014 року позивач хворів, причини його неявки на роботу не можна вважати прогулами без поважних причин. Внаслідок цього, звільнення позивача за прогули без поважних причин слід вважати незаконним. Суд вважає, що відповідачу було достовірно відомо про те, що позивач знаходився на лікарняному, так як про цей факт адміністрації відповідача неодноразово повідомляв його батько [PERSON], але яка, з невідомих суду причин, не дивлячись на це, вважала за потрібне звільнити його з підприємства. Суд критично оцінює і показання свідка [PERSON], дані нею у судовому засіданні, і надані суду відповідачем письмові документи, згідно з якими адміністрація підприємства не могла знайти позивача жодним із доступних їй шляхів, щоби зясувати причини невиходу на роботу, а згодом і повідомити про засідання профспілкового комітету для розгляду подання про звільнення, так як на підприємстві у той час працював рідний батько позивача, який повідомляв про причину його відсутності, а також міг, за бажанням адміністрації, доставити позивачу будь-які документи. Через те, що звільнення відповідача відбулося у період його хвороби, тобто без прогулів без поважних причин, позивач повинен бути поновлений на займаній ним до звільнення посаді з моменту фактичного звільнення з 20 жовтня 2014 року. Також, підлягають стягненню з відповідача кошти за час вимушеного прогулу відповідача. Розмір стягнення коштів суд вважає за можливе обраховувати виходячи з наданого суду позивачем розрахунку, який не оскаржено представником відповідача. Однак, спираючись на п. 32 Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року зі змінами та доповненнями, який є узагальненням тієї практики, що склалася в державі при розгляді спорів даної категорії, висновок суду про наявність або відсутність вини працівника у розгляді справи більше одного року, що є підставою для виплати заборгованості за час вимушеного прогулу у межах одного року зо дня звільнення, повинен бути вмотивованим, а такою виною є не зявлення на виклик до суду, вчинення дій по зволіканню у розгляді справи, тощо, виходячи з того, що розгляд справи неодноразово відкладався саме за заявами позивача та внаслідок його неявки у судові засідання, суд вважає за можливе здійснити стягнення коштів за час вимушеного прогулу у строк, що не перевищує 12 місяців. За підрахунками суду, цією сумою є 21561 гривня 12 копійок (26951 гривня 40 копійок - 5390 гривень 28 копійок (три місяці) = 21561 гривня 12 копійок). Суд вважає, що незаконним наказом відповідача про звільнення позивача під час знаходження того на лікарняному за прогули без поважних причин, йому безумовно завдано моральної шкоди з тих підстав, що цим фактом заподіяно значні перешкоди його звичайній життєдіяльності, подолання яких протягом значного часу (поновлення на роботі) і дотепер, вимагає від нього додаткових зусиль, суттєво негативно вплинуло на його фізичний та психічний стан. Суд погоджується з визначеним позивачем розміром відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, вважаючи його, враховуючи тривалість перенесених позивачем душевних страждань, розумним і справедливим. Дійсно, виходячи з того, що позивач, як сам зазначив у позові, отримав копію наказу про своє звільнення 22 жовтня 2014 року, а позов про поновлення на роботі подав у грудні 2014 року, строк, зазначений у ч. 1 ст. 233 КЗпП України, ним пропущено. Однак, виходячи з того, що справа розглядається на підставі нормам КЗпП України, а не ЦК України, де нормою ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, наслідками пропуску строку є залишення позову без розгляду.

Outcome: approved