Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2019 року звернулась до суду з подальшим уточнення позовних вимог до відповідача [PERSON] про припинення особистого сервітуту (право користування) [PERSON] щодо користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з припиненням обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2019 р. цивільна справа передана для розгляду судді П`ятничук І.В. Відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 р. відкрито провадження о даній справі. 17.04.2019 р. до участі в справі в якості третьої особи за клопотанням відповідача залучено Службу в справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації. Згідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 18 вересня 2019 р. закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в матеріалах справи, зазначали, що відповідач та її діти фактично в вказаному будинку не проживають, оскільки проживають в орендованій квартирі, наголошували, що відповідач була зареєстрована в спірному домоволодінні лише тому, що не мала можливості самостійно забезпечити себе житлом, то на даний час вказані обставини не існують, відповідач отримує достатню заробітну плату що надає їй можливість самостійно забезпечити себе житлом. Відповідач суду надала відзив від 08.04.2019 року, в яких посилається на те, що вимоги позивача є надуманими, безпідставними і спрямовані лише на позбавлення житла відповідача та її малолітніх дітей, в подальшому надала суду заяву з проханням розгляду справи в її відсутності, що суд з урахуванням обставин справи вважає за можливе. Представник третьої особи Служби в справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, тому є можливим розгляд справи в відсутності вказаного представника. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до положень ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] з народження зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . в подальшому після народження за даною адресою були зареєстровані і діти відповідача [PERSON] 2018 р.н., [PERSON] 2015 р.н., [PERSON] 2016 р.н. Як встановлено в судовому засіданні за вказаною адресою зареєстрована та проживає фактично [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що відповідач постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , після реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] він також став проживали в вищезазначеному будинку. З березня 2016 року відповідача [PERSON] позбавили можливості проживати в спірному будинку, у зв`язку з чим відповідач вимушена була звернутись до суду з позовом про усунення їй перешкод у користуванні квартирою. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06.10.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено, та вирішено вселити [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] в будинок по [ADDRESS] . Як зазначає позивач в своїх поясненнях, та не спростовано відповідачем, остання разом зі своїм чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми проживає на орендованій квартирі, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 01 лютого 20147 року за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири становить 32 кв.м., житлова 19,2 кв.м. оскільки проживати разом сторони змоги не мають. Стаття 64 ЖК України визначає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Статтею 65 ЖК України передбачено, що особи, які вселились у жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім`ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.ст.150,156 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України. Відповідно вказаної норми плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У відповідності до ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Крім того, за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою…зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена належним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Таким чином, суд вважає не обгрунтованими заявлені вимоги щодо припинення особистого сервітуту відповідача [PERSON] , крім того, що позивачем заявлені вимоги тільки до відповідача, тоді як в казаному житловому приміщенні зареєстровані і троє неповнолітніх дітей відповідача. Посилання позивача на неможливість вільно володіти, користуватись та розпоряджатися майном суд не приймає до уваги, так як згідно ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Враховуючи обставини і факти, встановлені у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed