Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON], через свого представника [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідачів Криворізької міської ради в особі її виконавчого комітету, Металургійної районної у місті ради в особі її виконавчого комітету про визнання права власності на частку у спільному майні посилаючись на те, що 27 липня 2002 року між позивачкою та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 15 листопада 2005 року подружжя [PERSON], за спільні кошти придбало у власність домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Покупцем за нотаріальним договором був чоловік позивачки [PERSON]. Предметом купівлі-продажу було домоволодіння, яке складалося з саманного обкладеного цеглою будинку А-1 загальною площею 54,7 кв. метри, житловою - 28,6 кв.метри, вбиральні Г, парканів № 1- 2, водопроводу І, замощення II. Право власності за Покупцем зареєстровано у Державному реєстрі. 09 листопада 2015 року шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано згідно рішення Дзержинського районного суду від 09.11.2015 р., справа № 210/3347/15-ц. [INFO] колишній чоловік позивачки [PERSON] помер. Вважає, що позивачка має право на % частку домоволодіння, номінальним власником якого є її померлий колишній чоловік. До того ж, розірвавши шлюб із [PERSON], позивачка вибула з числа спадкоємців першої черги, якими на цей час є спільні діти подружжя [PERSON]: син [PERSON], [INFO] і син [PERSON], [INFO]. На цей час діти проживають із позивачкою за цією ж адресою. Позивачка звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про видачу нотаріального свідоцтва про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, але Постановою нотаріуса від 13 вересня 2017 року їй було відмовлено у зв'язку із тим, що шлюб між подружжям було розірвано і позивачка не є пережившею дружиною померлого. Це створило ситуацію, коли позивачка, маючи право на половину домоволодіння, але не будучи зареєстрованим власником, не може користуватися правами власника, які визначені статтею 317 ЦК України (володіння та розпорядження). Такий стан, коли нотаріусом відмовлено у набутті позивачкою права власності, створює юридичний спір, який має вирішуватися в судовому порядку шляхом визнання права власності на частку позивачки у спільному сумісному майні колишнього подружжя . Просить визнати за [PERSON], [INFO], право приватної власності на ? частку домоволодіння за адресою [ADDRESS], яке складається з: саманного обкладеного цеглою житлового будинку А-1 загальною площею 54,7 кв.м., житловою 28,5 кв.м., дощатої вбиральні Г, парканів 1-2, водопроводу І , замощення ІІ. Позивач та її представник, кожен окремо, у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить провести розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі, кожен окремо, у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник Виконкому КМР надав до суду заяву-відзив, в якій останній просить провести розгляд справи у його відсутність та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, взявши до уваги заяви сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, 27 липня 2002 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Михайлівською сільською радою Апостолівського району Дніпропетровської області, про що у книзі реєстрації актів цивільного стану було зроблено відповідний актовий запис під № 10. Від шлюбу позивача [PERSON] та [PERSON] мають синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження яких записані батьками дітей. 15 листопада 2005 року подружжя [PERSON], за спільні кошти придбало у власність домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Покупцем за нотаріальним договором був чоловік позивачки [PERSON]. Предметом купівлі-продажу було домоволодіння, яке складалося з саманного обкладеного цеглою будинку А-1 загальною площею 54,7 кв. метри, житловою - 28,6 кв.метри, вбиральні Г, парканів № 1- 2, водопроводу І, замощення II. Право власності за Покупцем зареєстровано у Державному реєстрі. (Договір купівлі - продажу домоволодіння серії ВСЕ № 970525 від 15.11.2005 р.) 09 листопада 2015 року шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було розірвано згідно з рішенням Дзержинського районного суду від 09.11.2015 р., справа № 210/3347/15-ц. [INFO] колишній чоловік позивачки [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 15.03.2017 р. Так, розірвавши шлюб із [PERSON], позивачка [PERSON] вибула з числа спадкоємців першої черги, якими на цей час є спільні діти подружжя [PERSON]: син [PERSON], [INFO] і син [PERSON], [INFO]. На цей час діти проживають із позивачкою за цією ж адресою. Позивачка звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про видачу нотаріального свідоцтва про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Постановою нотаріуса від 13.09.2017 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя щодо житлового будинку за адресою: [ADDRESS], після померлого [INFO] [PERSON], у зв'язку з тим, що на момент подачі [PERSON] заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному володінні подружжя шлюб між нею та померлим [PERSON] був розірваний, то статусу подружжя померлий і заявниця не мали, а чинне законодавство не надає можливості видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя за заявою колишньої дружини. Отже, вчинити нотаріальну дію з видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не можливо. Заявниця не є пережившею дружиною померлого. Чинним законодавством не надано їй право на отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Аналогічні позиції містять також норми сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 68 СК України вказує, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. З огляду на вищевикладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved