Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] у травні 2017 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення і вселення. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що є власником квартири [ADDRESS]. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 21.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ємець І. О. та зареєстрований в реєстрі з номером 5372. На час укладання згаданого договору в квартирі проживав та був зареєстрований [PERSON], а разом з ним без реєстрації проживав [PERSON]. Після придбання квартири власниця зняла з реєстрації вказану особу, проте звільнити квартиру та надати можливість позивачу реалізовувати своє право власності відповідачі відмовляються, від спілкування з нею ухиляються. Такі дії відповідачів перешкоджають позивачу у здійсненні права власності, тому вона змушена звернутися до суду за захистом свої прав. Просить суд позов задовольнити, усунути перешкоди в здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом виселення з неї [PERSON], [PERSON] та вселення [PERSON]. Представник позивача - [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розглянути справу без участі представника позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час, дату, місце судового засідання повідомлялися належним чином та своєчасно.Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справидо суду не надходило. Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2016 року, квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON](а. с. 4). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданої дільницею №3 КП «Жилкомсервіс», за адресою: [ADDRESS], зареєстрований [PERSON] (а. с. 13). Як повідомлено позивачем, відповідачі [PERSON] та [PERSON] звільнити квартиру та надати можливість позивачу реалізовувати своє право власності відмовляються. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, згідно статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до вимог частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для свого власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. Згідно статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст .ст. 150, 156 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок чи квартиру, користуються ними для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї і мають право розпоряджатись ними на власний розсуд. Право власника житлового будинку (квартири) на вселення до будинку (квартири) членів сім'ї власника, а також інших осіб. Порядок користування жилим приміщенням, встановлюється відповідною угодою між власником та цими особами. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника квартири та членів його сім'ї користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності. Із припиненням права власності особи втрачається й право власника та членів його сім'ї користування жилим приміщенням. Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові №6-158цс14 від 05.11.2014 року. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до пункту 2 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом вбачається, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у належній позивачу квартирі, відповідачі перешкоджають позивачу користуватися належним йому на праві власності майном на власний розсуд, відмовляються добровільно звільнити займане ними жиле приміщення. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення і вселення підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved