Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON], інтереси якої представляє [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання\~права на\~ частку\~ в\~ спільній\~ подружній\~ власності\~ та\~ визначення\~ порядку\~користування до відповідача [PERSON], вказавши в ньому, що з 16.05.1981 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано в сільраді с. Малинівка Новоселицького району Чернівецької області. 22.01.2010 року шлюб між сторонами було розірвано. З 1983 року позивач, відповідач та їх тоді ще неповнолітні діти, були зареєстровані та проживали в придбаному подружжям житловому будинку за адресою: м. Новоселиця, вул. Коберідзе, 41. Позивач вказує що, з 1983 року по 1987 рік на місці старого будинку подружжям було збудоване новий будинок літ. «Г» та господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «Є», огорожа № 3, 5, 6, вигріб № 7, вимощення II. Правовстановлюючих документів на житловий будинок у його власників - позивача та відповідача не було. Позивач також вказує, що вона тривалий час знаходилась за кордоном. В липні 2018 року позивач повернулась додому та виявила, що в їх спільному будинку проживає стороння особа, як пізніше зясувалось - донька співмешканки відповідача. При цьому відповідач змінив замки і сама вона потрапити до будинку не могла. Окрім вищезазначеного вказує, що оскільки даний будинок був побудований в період шлюбу, він має статус спільної сумісної власності подружжя відповідно до діючого на той час Кодексу про шлюб та сімю УРСР. Крім того, зазначає, що відповідач житловим будинком не користується, де в даний час проживає - позивачу невідомо. Ключі від будинку знаходяться у сторонніх осіб. Знаючи особливості свого житлового будинку, позивач вважає, що поділити його з дотриманням вимог норм ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки» на дві ізольовані квартири не є можливим, неможливо поділити або залишити будь-кому з сторін приміщення 1-5 кухні, 1-6 ванни та 1-7 топочної, тобто вони можуть знаходитись лише у спільному користуванні. Тому позивач вважає за можливе в даній ситуації, що склалась, встановити порядок користування спірним житловим будинком та господарськими будівлями та спорудами. На підставі зазначеного позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з належними до нього побутовими спорудами в м. Новоселиця Чернівецької області, по вул. Коберідзе 41, та встановити наступний порядок користування житлом у домоволодінні в м. Новоселиця Чернівецької області, по вул. Коберідзе 41, а саме: У користування [PERSON] виділити в житловому будинку літ. «Г» житлові кімнати 1-2, 1-3, 1-4; Житлову кімнату 1-8 залишити в користування [PERSON]; Коридор 1-1, кухню 1-5, ванну 1-6 та топочну 1-7 залишити в спільному користуванні сторін. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] всі понесені нею судові витрати: з повернення сплати судового збору, оплати за правову допомогу та інші документально підтверджені витрати. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, разом з тим до початку розгляду справи від позивача надійшла заява, відповідно до якої позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити та не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань та відзиву на позовну заяву не надав, а також в судове засідання не зявилась та не повідомив суд про поважні причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду справи. З письмової згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 16.05.1981 року перебували в зареєстрованому шлюбі та 22.01.2010 року, у відділі реєстрації актів цивільного стану Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що зроблений відповідний актовий запис № 6. (а.с. 13) За час\~перебування в\~зареєстрованому шлюбі,\~сторони набули\~майно,\~яке складається\~з житлового будинку літ. «Г», з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «Є», огорожа № 3, 5, 6, вигріб № 7, вимощення ІІ, розташованого за адресою: м. Новоселиця Чернівецької області, вул. Коберідзе 41, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок. (а.с. 9-11) Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року та у справі № 404/1515/16-ц. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17.02.2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п. 22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За таких обставин, враховуючи норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, а також приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, таким чином будинок розташований в м. Новоселиця Чернівецької області, по вул. Коберідзе 41, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і належить сторонам у рівних частках. Отже, позивач та відповідач є співвласниками вказаного будинку. Враховуючи заявлені позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя та виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає можливим поділити спірне майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного майна. У вказаному будинку, за адресою: м. Новоселиця Чернівецької області, вул. Коберідзе 41, крім позивача [PERSON], зареєстровані також відповідач [PERSON], та їх діти [PERSON] та [PERSON], що вбачається з довідки КП «Новоселицька міська тепломережа Чернівецької області» № 913 від 05.06.2018 року. (а.с. 12) Відповідно до довідки КП «Новоселицька міська тепломережа Чернівецької області» № 1095 від 15.11.2018 року вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрований за вищезазначеною адресою, але не проживає, оскільки знаходиться за межами країни. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст.ст.\~321,\~383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи заявлені позовні вимоги щодо порядку користування житловим будинком у домоволодінні розташованим за адресою: Чернівецькоа область, м. Новоселиця, вул. Коберідзе 41, суд вважає можливим в житловому будинку літ. «Г» у користування [PERSON] виділити житлові кімнати 1-2, 1-3 та 1-4; в житловому будинку літ. «Г» у користування [PERSON] залишити кімнату 1-8; в житловому будинку літ. «Г» в спільному користуванні сторін залишити коридор 1-1, кухню 1-5, ванну 1-6 та топочну 1-7, та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір у сумі 3493 (три тисячі чотириста дев'яносто три) грн. 88 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved