Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», звернувся до суду із цивільним позовом до [PERSON] , яким просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 06.07.2007 року у розмірі 10817,60 гривень, а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 06.07.2007 року. Позивач зазначає, що при укладанні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач вважає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява, разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, отже, належним чином зобов`язання за договором не виконував. Як зазначає позивач у позові, у відповідача станом на 27.10.2020 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 10817,60 грн., яка складається з наступного: 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 9736,10 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1061,50 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а. с. 1-2). Як на докази по справі позивач посилається на розрахунок заборгованості, копію заяви позичальника, виписку по рахунку, витяг з «Тарифів банку», витяг з «Умов та правил надання банківських послуг, довідку про видані картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а. с. 2). Представник відповідача [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, якою позовні вимоги заперечив, просив у задоволенні позову відмовити. Посилається на те, що із позову та наданих документів не зрозуміло який є початковий кредитний ліміт, оскільки позов мотивований тим, що відповідачка отримала грошові кошти у межах зміненого кредитного ліміту у розмірі 10000,00 гривень, вважає, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання договору, оскільки така заява не може розцінюватися як стандартна форма договору, посилаючись на постанову Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 14-131цс19. Також стверджував, що позивач не надав первинні бухгалтерські документи на підтвердження видачі кредитних коштів, не надав доказів на підтвердження того, що кредитна картка дійсно отримана відповідачем (а. с. 71-74). Також надав письмову заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 71). В судове засідання сторони не з`явилися, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду належним чином, надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 06.06.2007 року підписала з позивачем заяву, в якій зазначаються її анкетні дані, встановлений кредитний ліміт у сумі 250,00 грн., нею виявлене бажання оформити кредитку «Універсальна 30 днів» і зазначається, що 06.07.2007 року відкритий картковий рахунок [NUMBER] (копія, а. с. 17). Також у заяві зазначається, що клієнт ознайомився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді (а. с. 17, зворот). До позовної заяви банком також доданий Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 18-27) та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а. с. 58). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи вбачається, що надана копія заяви від 06.07.2007 року, яка підписана відповідачем, не містить відомостей про строк дії кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку здійснення оплати кредиту та процентів по договору - строки сплати, розміри періодичних платежів тощо (а. с. 17). Матеріали справи також не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів і Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів у визначеному в позові розмірі, пені та штрафів, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування, розміру відсоткової ставки, періодичності платежів, розміру щомісячних платежів, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. У суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а саме: відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь банку процентів у зв`язку з недоведеністю факту досягнення сторонами домовленості про їх сплату у будь-якому розмірі, зокрема, і в розмірі, зазначеному позивачем, періодичності сплати тощо. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження №14-131 цс 19. Отже, суд відхиляє позов банку в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 1061,50 грн. з підстав, наведених вище. Стосовно вимог про стягнення тіла кредиту суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначається, що так як фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Як зазначалося вище, виходячи з умов кредитного договору, точніше з установленого судом факту, що кредитний договір не був укладений на визначених умовах, сторони не дійшли згоди щодо розміру та періодичності платежів, розміру відсоткової ставки тощо. У той же час відповідач не надав належних і допустимих доказів того, що не користувався грошовими коштами, наданими йому позивачем. Як вбачається із підписаної відповідачем заяви від 06.06.2007 року, 06.07.2007 року ним відкритий картковий рахунок [NUMBER] , що підтверджується і наданою позивачем довідкою про видачу цієї кредитної карти [PERSON] , а також видачу кредитних карт у 2016 і 2018 роках (а. с. 16). Позивач також надав довідку про старт карткового рахунку № [NUMBER] і зміни кредитного ліміту, згідно якої кредитний ліміт: 06.07.2007 - встановлений, 16.10.2007 - збільшений до 1800,00 грн., 03.07.2008 - збільшений до 3000,00 грн., 14.09.2010 - зменшений до 2850,00 грн.. 14.10.2013 - збільшений до 3100,00 грн., 05.10.2018 - збільшений до 9000,00 грн., 29.11.2018 - збільшений до 10000,00 грн., з 19.03.2020 по 19.05.2020 складав 9890 грн., а 01.06.2020 - встановлений у розмірі 0,00 грн. (а. с. 15). З розрахунку заборгованості та виписки за договором (а. с. 37-47) вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, періодично сплачував заборгованість. Суд також відхиляє твердження представника відповідача, що сплив термін позовної давності, оскільки з розрахунку заборгованості випливає, що останній платіж був здійснений 01.09.2019 року, позовні строки не спливли, отже, немає підстав для застосування строків позовної давності. У той же час, суд, ознайомившись із розрахунками заборгованості, встановив наступне. Як вбачається з розрахунку заборгованості у період з 20.07.2007 по 31.05.2015 року (а. с. 3-8) відповідач сплатив за відсотками за кредитом (графа 11 цього розрахунку «Сплачено відсотків») наступні суми: 17,06+46,76+50,90+47,00+48,83+47,48+50,41+50,68+50,15+57,68+89,29+2,16+2,17+83,41+7,64+73,85+8,21+50,65+183,23+11,09+3,60+83,30+78,27+82,30+86,46+4,66+0,59+81,08+32,27+106,19+125,04+88,29+87,00+82,64+80,07+6,40+83,35+86,33+9,96+78,00+83,51+2,22+82,72+92,11+5,44+77,13+7,23+65,66+168,10+83,25+75,17+81,20+69,02+74,27+9,08+9,37+55,89+74,26+81,65+72,60+149,36+76,07+50,62+6,39+45,47+133,32+68,16+76,68+75,16+72,63+60,85+58,66+61,90+65,48+19,41+44,34+57,62+8,54+119,47+133,16+50,00+2,08+101,83+77,26+20,62+130,26+2,08+166,94+148,54+1,30+146,77+128,78+75,45+50,00+6,98+12,01+71,03+70,06+66,91+72,12+74,15 = 6392,79 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості у період з 01.06.2015 по 30.09.2019 року (а. с. 9-12) відповідач сплатив за відсотками за кредитом (графа 4 цього розрахунку «Відсотки погашені за рахунок кредита») наступні суми: 78,78+80,59+84,17+151,22+86,05+88,50+91,73+169,85+88,38+93,52+94,42+96,65+98,10+165,63+212,87+189,59+115,19+113,12+133,70+104,58+93,62+104,68+115,39+97,75+92,34+95,39+98,28+96,30+100,00+98,34+100,66+99,57+93,68+100,60+131,04+184,70+151,64+ 98,12+97,09+95,24+235,64+312,28+351,89+363,74+329,75+362,49+450,44+421,36+353,67+ 577,69+510,33 = 8750,35 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості у період з 01.10.2019 по 27.10.2020 року (а. с. 13-14) відповідач сплатив за відсотками за кредитом (графа 4 цього розрахунку «Відсотки погашені за рахунок кредита») наступні суми: 359,92+362,35 = 722,27 грн. Таким чином, разом за весь період користування кредитними коштами погашені за кредитом відсотки складають: 6392,79 грн. + 8750,35 грн. + 722,27 грн. = 15865,41 грн. Як було встановлено судом, між сторонами не був укладений кредитний договір згідно ст. 634 ЦК України і сторонами не була обумовлена процентна ставка за користування грошима, порядок нарахування і сплати процентів, отже, позивач стягнув грошові кошти з відповідача у розмірі 15865,41 грн. без належної правової підстави і ці платежі повинні бути враховані у суму сплати тіла кредиту. Оскільки сума позову складає 10817,60 гривень, то переплачена без належної правової підстави сума грошових коштів відповідачем перевищує суму позову, отже, не підлягає стягненню сума грошових коштів, зазначена у позові. Окрім того, згідно розрахунку заборгованості у період з 01.06.2015 по 30.09.2019 року відповідач сплатив пеню, не обумовлену кредитним договором у розмірі 600,00 грн. (а. с. 12, зворот), а також прострочене тіло кредиту у розмірі 1734,27 грн. (а. с. 12, зворот) і прострочене тіло кредиту у розмірі 817,90 грн. у період з 01.10.2019 по 27.10.2020 року (а. с. 14). При цьому у позові жодним чином не обґрунтований порядок виникнення прострочення тіла кредиту, оскільки порядок і строки повернення кредиту у договорі не зазначені, отже, немає підстав вважати це тіло кредиту простроченим. Суд також дійшов висновку, що розрахунок заборгованості є неточним, оскільки наведені в ньому суми сплати процентів за кредитом, наведені у графах 11 і 4, не збігається з підсумковими сумами сплати процентів, зазначеними під таблицями (а. с. 12 зворот, а. с. 14). Суд дійшов висновку, що за таких обставин стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів у розмірі 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту і 9736,10 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту не є обґрунтованим, а також порушуватиме загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6. ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України). У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. У зв`язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed