Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «ЗАВОД МАЯК» (надалі-АТ «ЗАВОД МАЯК») в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь вихідну допомогу в сумі 23175,21 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7115,22 грн., невиплачену заробітну плату у розмірі 135802,90 грн. та компенсацію у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 186346,02 грн. та судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що наказом № 128К від 16 травня 2018 року його прийнято на посаду комерційного агента АТ «ЗАВОД МАЯК» з 17 травня 2018 року з посадовим окладом 5 500 грн. Наказом № 150К від 11.06.2018 року його увільнено від роботи з 13.06.2018 року у зв`язку з призовом на військову службу осіб офіцерського складу, на період 18 місяців, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. Факт проходження військової служби підтверджується приписом № 2/1/1/2890 від 08.06.2018 року Міністерства оборони України [INFO] та відповідними записами у військовому квитку. Після закінчення проходження військової служби, з 17.12.2019 року, продовжив виконання свої трудових обов`язків на посаді менеджера з постачання в AT «Завод «МАЯК», однак вже на той час мав заборгованість з виплати заробітної плати. Наказом № 6 про припинення трудового договору від 27.01.2020 року його звільнено з посади менеджера з постачанню відділу матеріально-технічного забезпечення, підрозділ №210, AT «ЗАВОД МАЯК» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. На час подання позовної заяви остаточний розрахунок при звільненні не проведено, не виплачено заборгованість по заробітній платі, вихідна допомога, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію за невикористану відпустку. Просить суд задовольнити пред`явлений позов. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 28 вересня 2020 року головуючим у справі визначено суддю Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи. Згідно з ч. 1\~ст.174 ЦПК України\~\~ при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Від представника відповідача АТ «ЗАВОД МАЯК» 13 листопада 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 7115,22 грн. та вихідної допомоги в сумі 23175,21 грн. з огляду на те, що зазначені виплати включені до розрахунку загальної заборгованості на час звільнення який становить 135802,90 грн.. які визнає відповідач та в цій частині проти задоволення позову не заперечує. Також просить суд відмовити в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 186346,02 грн., посилаючись що в межах зведеного виконавчого провадження накладено арешти на рахунки підприємства, що унеможливило своєчасної виплати заробітку та заборгованості. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, суд розглянув справу у відсутність учасників справи\~\~за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу № 128К від 16 травня 2018 року [PERSON] прийнято на посаду комерційного агента АТ «ЗАВОД МАЯК» з 17 травня 2018 року з посадовим окладом 5500 грн. (а.с.6) Наказом № 150К від 11.06.2018 року [PERSON] \~увільнено від роботи з 13.06.2018 року у зв`язку з призовом на військову службу осіб офіцерського складу, на період 18 місяців, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку(а.с.7). З припису № 2/1/1/2890 від 08.06.2018 року Міністерства оборони України [INFO] , повістки та записами, що містяться у військовому квитку № [NUMBER] виданому на ім`я [PERSON] \~доведений факт проходження ним військової служби в період з 13 червня 2018 року по 17 грудня 2019 року (а.с.13) Наказом № 6к про припинення трудового договору від 27.01.2020 року [PERSON] звільнено з посади менеджера з постачанню відділу матеріально-технічного забезпечення, підрозділ № 210 AT «ЗАВОД МАЯК» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. З виплатою вихідної допомоги у розмірі трьох місячного середнього заробітку (а.с.17). З довідки АТ «ЗАВОД МАЯК» б/н виданої [PERSON] 02 вересня 2020 року визначена заборгованість по заробітній платі станом на 01 вересня 2019 року в сумі 135802,90 грн., з урахуванням утримання всіх необхідних податків та зборів. (а.с.21-24). Спір між сторонами виник з приводу дотримання відповідачем вимог трудового законодавства щодо проведення своєчасного розрахунку при звільнені. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У\~статті 233 КЗпП України\~передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП,\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений 27 січня 2020 року, однак відповідачем не проведений повний розрахунок. Заборгованість по заробітній платі станом на 01 вересня 2020 року становить 135802,90 грн., що визнано відповідачем у відповідній довідці, що міститься в матеріалах справи, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Проте, суд зауважує, що позивачем невірно визначено складові розміру заборгованості по заробітній платі. Як видно з довідки про нарахований та не виплачений заробіток в розмірі заборгованості в сумі 135802,90 грн. відповідачем врахована [PERSON] компенсація за відпустку в сумі 7115,22 грн. та вихідна допомога в сумі 23175,21 грн. (а.с.24). Отже, оскільки ці складові враховані в суму загальної заборгованості подвійне їх стягнення є неприпустимим, тому в частині вимог про стягнення з АТ «ЗАВОД МАЯК» на користь [PERSON] компенсацію за відпустку в сумі 7115,22 грн. та вихідну допомогу в сумі 23175,21 грн. слід відмовити, через урахування зазначених сум в розмір загальної заборгованості. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч.4 ст. 263\~ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок), що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Суд не може погодитися із розрахунком розміру середньоденного заробітку позивача [PERSON] , наведеного у позовній заяві в сумі 773,22 грн. Тому що, для розрахунку середньоденного заробітку позивач взяв заробітну плату за грудень 2019 року, січень 2020 року. Проте, в грудні 2019 року позивач був у відпустці з 26.12.2019 року по 31.12.2019 року також в період з 01 січня 2020 року по 26 січня 2020 року позивач перебував у відпустці, з виплатою відповідних коштів та звільнений 27.01.2020 року, отже даний період не може бути урахований в розрахунок середньоденного заробітку. Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ вказаного Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Оскільки \~позивач останні\~два місця\~перед звільненням\~не працював,\~тому що\~перебував у\~відпустці,\~тому для\~обчислення середньоденного\~ заробітку\~беремо \~для обрахунку\~заробіток \~жовтень,\~листопад 2019р., в сумі 10600,48 та 10118,01 грн. відповідно що разом становить 20718,49 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів. Кількість робочих днів складає 43 дні, середньоденний заробіток становить 481,82 грн., виходячи з розрахунку 20778,49/ 43. Відповідно до пункту 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,\~яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Таким чином середній заробіток, за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 січня 2020 року дня наступного за днем звільнення, а не з 27.01.2020 року , як визначив позивач по 23 вересня 2020 року,включно, в межах заявлених позовних вимог становить 79500 грн., виходячи з розрахунку 481,82 грн. х 165 робочих днів. При цьому з вказаної суми, мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Суд вважає, що з урахуванням висновків Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, суд ураховує фінансову неспроможність відповідача своєчасній виплаті заборгованості по заробітній платі, через арешт рахунків підприємства, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку. з урахуванням того, що середній заробіток за затримку часу розрахунку при звільненні не перевищує розміру заборгованості. Суд вважає доцільним стягнути визначений вище розмір середнього заробітку з урахуванням розміру заборгованості по заробітної платі, що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до знищення відповідача через непомірний тягар компенсаційних витрат. Отже, на підставі викладено, суд приходить до переконання, що з відповідача АТ «ЗАВОД МАЯК» на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 135802,90 грн. в яку входить сума вихідної допомоги у розмірі 23175,21 грн., та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 7115,22 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 січня 2020 року до 23 вересня 2020 року в сумі 79500 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 2166,37 грн., який підлягає частковій компенсації в межах задоволених позовних вимог в сумі 795 грн. стягненню з відповідача на його користь. Також з відповідача АТ «ЗАВОД МАЯК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки при зверненні до суду з позовом позивач на підставі положення п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати в розмірі 1% від стягнутої суми, що становить 1358,02 грн. На підставі викладеного, ст.\~116,\~117 КЗпП України,\~ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial