Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до суду вище вказаний позов посилаючись на ту обставину, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому з лютого 2012 року зареєстровані відповідачі у справі - [PERSON] , яка є її колишньою невісткою, та [PERSON] , [INFO] , яка є дочкою [PERSON] і її внучкою. 27.01.2014 року було розірвано шлюб укладений між син позивача - [PERSON] і [PERSON] , а остання відновила своє дошлюбне прізвище. [INFO] [PERSON] помер. В свою чергу з 2015 року відповідачі у вказаному будинку фактично не проживають внаслідок виїзду на постійне проживання до [ADDRESS], де відповідач [PERSON] імовірно уклала інший шлюб від якого має дитину. У зв`язку з чим постійно проживає у вище зазначеному населеному пункті. На теперішній час позивач має намір розпорядитися належним їй житловим будинок, але не має можливості укласти угоду через реєстрацію в ньому відповідачів. При цьому, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування житлом, так як останні 5 років не проживають в житловому будинку без поважних причин. У зв`язку з повивач для захисту своїх прав змушена пред`явити до відповідачів відповідний позов шляхом подання позовної заяви, в якій на підставі ст. 71, 72 ЖК УРСР просить суд визнати відповідачів [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації місця проживанняв зазначеному житловому будинку. 18.09.2020 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі розгляд якої визначено проводити в порядку загального позовного провадження. 12.11.2020 року ухвалою суду продовжено на тридцять днів строк підготовчого провадження у даній цивільній справі. 09.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У встановлений судом строк відповідач [PERSON] , яка також є законним представником неповнолітнього (на момент подання позову малолітнього) відповідача [PERSON] , не скористалась своїми процесуальними правами учасника справи, відзив на позовну заяву не подала. У встановлений судом строк третьою особою подано письмове пояснення, згідно змісту якого орган опіки та піклування Кодимська РДА не заперечує проти задоволення пред`явленого позивачем позову за умови забезпечення неповнолітньої [PERSON] відповідним житлом, яке буде не гіршим від попереднього. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ч.2 і 5, 130 ч.5 ЦПК України. Представник позивача - адвокат Бака В.В. в судовому засіданні підтримав заявлені позивачем позовні вимоги та просив задовольнити їх з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітнього відповідача [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ч.2 і 5, 130 ч.5 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітнього відповідача [PERSON] , - адвокат Трегубчак Ю.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача посилаючись на їх необґрунтованість. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодопредмета спору, - Кодимської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце підготовчого засідання третя особа була своєчасно повідомлена належним чином. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджує копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Кодимським районним бюро технічної інвентаризації 13.09.2006 року № 11820675 (а.с.42). Згідно змісту копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] повторно виданого Відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Кодимської районної Ради народних депутатів Одеської області 27.03.1991 року (а.с.20) та копій рішень Кодимського районного суду Одеської області від 27.01.2014 року у справі № 503/2371/13-ц (а.с.23-24) і від 01.08.2016 року у справі № 503/2145/15-ц (а.с.25-26), які набрали законної сили, відповідач [PERSON] будучи колишньою дружиною сина позивача - [PERSON] є колишньою невісткою [PERSON] . Водночас із цим відповідач [PERSON] будучи дочкою [PERSON] і [PERSON] є внучкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області 10.11.2006 року (а.с.21) та копією рішення Кодимського районного суду Одеської області від 27.01.2014 року у справі № 503/2371/13-ц (а.с.23-24). З 14.12.2012 року у вище вказаному житловому будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать відповідні реєстраційні записи в домовій книзі заведеній 27.10.2015 року на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.13-16), а також довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 03.09.2020 року (а.с.31) і Кодимської міської ради Одеської області від 16.09.2020 року № 02-17/592 (а.с.33). Згідно ч.1 ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідності до положень ст. 13, 49 ЦПК України, позивач розпоряджається своїми правами щодо предмета спору та підстав позову на власний розсуд. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Суд звертає увагу на те, що при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Кваліфікуючи спірні правовідносини суд враховує, що житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , не відноситься до державного чи громадського фонду, є приватною власністю позивача, відповідач [PERSON] є внучкою позивача (членом сім`ї власника житлового приміщення), а відповідач [PERSON] є колишньою невісткою позивача (колишнім членом сім`ї власника житлового приміщення), тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Зважаючи на предмет спору та встановлені обставини у цій справі, суд не вбачає підстав для вирішення питання про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у відповідності до положень норм ЖК УРСР. Такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 10 травня 2018 року у справі № 509/1916/16-ц. За таких підстав суд вважає, що заявлений [PERSON] позов із підстав ст. 71, 72 ЖК України задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Аналізуючи вказану норму ст. 405 ЦК України, можна дійти висновку, що при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підтвердження обставин позову позивач надав до суду акт обстеження по факту проживання (не проживання) особи на території міста Кодима від 19.05.2020 року (а.с.17). Однак. зміст зазначеного акту складеного депутатом Кодимської міської ради [PERSON] , підпис на якого засвідчений Кодимським міським головою Скляруком В.О. 22.05.2020 року записом № 325 із проставленням підпису та печатки Кодимської міської ради Одеської області, у своїй графі «проживає / не проживає за вказаною вище адресою (непотрібне викреслити)» не містить викреслення зайвого формулювання. В свою чергу ч.6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Внаслідок чого даний акт не надає суду можливості підтвердити або спростувати обставину того, що громадяни [PERSON] і [PERSON] за адресою: [ADDRESS] близько 6 років подень складення даного акту проживають або не проживають за вказаною вище адресою. У зв`язку з наведеним суд вважає, що позовна вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не можу бути задоволена, як за відсутності правових підстав для застосування норми матеріального права визначеної позивачем так і за недоведеністю існування самих обставин, які є підставами позову, а тому законні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у будинку, відсутні. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також в своїй постанові від 10 травня 2018 року у справі № 509/1916/16-ц. Тому позовна вимога зняття відповідачів з реєстраційного обліку місця проживанняв житловому будинку позивача є похідною від позовної вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим не може бути окремо розглянута та вирішена судом за умови відмови в задоволенні позову щодо останньої, тому також задоволенню не підлягає. Враховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтований, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню у повному обсягу.

Outcome: dismissed