Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 22 795, 78 грв., в обґрунтування своїх вимог вказуючи на те, що відповідно до укладеного договору № DNQHR418630076 від 13.06.2012 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 4 999, 77 грв., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, що підтверджується підписом останнього у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості за кредитним договором мало здійснюватися відповідачем щомісяця шляхом сплати позичальником щомісячних платежів для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами. В порушення вищевказаних умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, а відтак станом на 17.07.2018 року має заборгованість в сумі 22 795, 78 грв., яка складається з : 4 787, 47 грв. - заборгованість за кредитом; 4, 14 грв. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 700, 00 грв. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 15 742, 47 грв. - заборгованість за пенею; 500 грв. - штраф та 1 061, 70 грв. - його процентна складова. Посилаючись на ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача по справі на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 795, 78 грв., а також судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача Карапиш В.П. не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при цьому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначивши, що у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення ( ас. 73,74). Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за місцем проживання останнього, зареєстрованим у встановленому законом порядку (ас. 60, 72), при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в його відсутності, відзиву на позов не надав. В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: - 07.11.2018 року позовна заява АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишена без руху (ас. 31-33); - 13.12.2018 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (ас. 61-62); - 10.01.2019 року постановлено ухвалу про відкладення судового засідання (ас. 69); - 01.02.2019 року постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи (ас. 84). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, про що зазначив в наданій до суду заяві про розгляд справи в його відсутності (ас. 73), те, що відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання та будь - який відзив, заперечення проти позову не подав, суд знаходить можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими гл. ІІ «Заочний розгляд справи» ЦПК України, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали додані до справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення з наступних підстав: - так, судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13.06.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк», яке в свою чергу з 21.05.2018 року змінило назву на АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитно - заставний договір № DNQHR418630076, який складається із заяви позичальника та запропонованих ПАТ КБ «Приватбанк» Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів (ас. 40, 41-50). Відповідно до умов договору відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 4 999, 79 грв., строком на 24 місяці з 13.06.2012 року по 12.06.2014 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 12 % на рік, а також єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 444, 17 грв. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 100, 00 грв.. При цьому, за розрахункове касове обслуговування відповідач мав сплачувати банку платню в розмірі: через операційну касу банку - 5 грв. за кожен платіж; через платіжний термінал банку - 3 грв. за кожний платіж; через електронний банк Приват24 - 0, 1 грв. за кожен платіж. Окрім того, погашати заборгованість за кредитним договором відповідач мав щомісячними платежами в сумі по 208, 59 грв., а з 16.12.2012 року в сумі по 308, 59 грв., при цьому період сплати визначений з «11» по «15» число кожного місяця (ас. 40). При порушенні позичальником строків погашення заборгованості зазначених в заяві та Умовах та правилах надання банківських послуг понад 210 днів щодо зобов'язань строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається другий день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи з 211 дня порушення вважається простроченою (п. 12 заяви) (ас. 40). Згідно п. 14 заяви позичальника № DNQHR418630076, яка в свою чергу є складовою кредитно - заставного договору, при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочення (ас. 40). Як вбачається з заяви позичальника № DNQHR418630076 відповідач отримав споживчий кредит на придбання товару, умови надання якого врегульовані п. 2.4 «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка»» Умов та правил надання банківських послуг (ас. 45). Згідно п. 2.4.1 Умов надання споживчого кредиту банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок торгово - сервісного підприємства. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, проценти, винагорода, розмір щомісячного платежу і період сплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт і банк укладають кредитно - заставний договір. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів, винагороди у визначені в заяві строки (ас. 45). Згідно п. 2.4.2.2.2, 2.4.2.2.3 Умов та правил позичальник зобов'язався погашати кредит в порядку та строки визначені в заяві; сплачувати проценти за користування кредитом згідно з заявою і п. 2.4.3.1 дійсних умов та тарифів. Повну сплату процентів за користуванням кредитом позичальник зобов'язався здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту (ас. 46). Згідно п. 2.4.2.2.9 Умов та правил позичальник зобов'язався повністю повернути кредит до дати вказаній в заяві. При непогашення кредиту в строки вказані в заяві, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою (ас. 46). Згідно п. 2.4.3.6 Умов та правил у випадку порушення позичальником строків погашення кредиту у строки, визначені в заяві на залишок простроченої заборгованості останній сплачує пеню в розмірі визначеному п. 2.4.5.1 дійсних Умов (ас. 47). Згідно п. 2.4.5.1 Умов та правил у разі несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту (ас. 47). Згідно п. 2.4.5.5 Умов та правил при порушенні позичальником строків платежів по будь - якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 90 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грв. + 5 % від суми заборгованості (ас. 47). В судовому засіданні встановлено, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання. Так, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач [PERSON] по договору від 13 червня 2012 року, станом на 17 липня 2018 року, має заборгованість, яка становить 22 795, 78 грв. та складається з : 4 787, 47 грв. - заборгованість за кредитом, обрахована за період з 13.08.2012 року по 17.07.2018 року; 4, 14 грв. - заборгованість по процентам за користування кредитом, обрахована за період з 30.07.2013 року по 17.07.2018 року; 700, 00 грв. - заборгованість за комісією, обрахована за період з 11.01.2013 року по 11.07.2013 року; 15 742, 47 грв. - заборгованість за пенею, обрахована за період з 05.09.2012 року по 17.07.2018 року; 500 грв. - штраф та 1 061, 70 грв. - його процентна складова (ас. 39). Дана заборгованість відповідачем до теперішнього часу не погашена. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов'язання згідно зі статтею 525 ЦК України не допускається. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За викладених вище обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 787, 47 грв. підлягають до повного задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Зі справи вбачається, що відповідно до кредитного договору № DNQHR418630076 від 13.06.2012 року строк кредитування становить 24 місяці , а саме з 13.06.2012 року по 12.06.2014 року включно (ас. 40). Між тим, заборгованість по сплаті процентів за кредитним договором обрахована позивачем за період з 30.07.2013 року по 17.07.2018 року (ас. 36). Однак, з огляду на викладене відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Виходячи з наведеного, до стягнення підлягають нараховані проценти за період з 30.07.2013 року по строк дії кредитного договору, а зокрема до 12.06.2014 року включно в розмірі, який відповідно до наданого розрахунку заборгованості за вказаний період, становить 4, 14 грв. (ас. 39). Суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача і комісію в розмірі 700, 00 грв., обраховану за період строку дії кредитного договору, а зокрема з 11.01.2013 року по 11.07.2013 року (ас. 39). Щодо вимог про стягнення заборгованості за пенею, нарахованої за період з 05.09.2012 року по 17.07.2018 року, в сумі 15 742, 47 грв., суд зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2, ч. 3 ст. 549 ЦК України). Так, у межах строку кредитування до закінчення дії кредитного договору, а саме до 12.06.2014 року включно відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з «11» по «15» число кожного місяця. Починаючи з 13.06.2014 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за кредитним договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Відтак, після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати пеню за межами строку дії договору, а відтак необґрунтованою є вимога позивача про стягнення пені обрахованої поза межами дії кредитного договору за період з 13.06.2014 року по 17.07.2018 року. Стягнення пені за період з 05.09.2012 року по 12.06.2014 року включно суд вважає також не можливим, оскільки на момент звернення до суду сплив строк кредитування, а стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можливо лише за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду. Суд приймає до уваги, що за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору передбачено застосування пені, як виду цивільно - правової відповідальності, за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно умов кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафу, як виду цивільно - правової відповідальності, за порушення позичальником строків платежів по будь - якому з грошових зобов'язань, передбачених договором на 90 днів (ас. 47). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанова ВСУ від 21 жовтня 2015 року № 6-2003 цс 15). Відтак, в частині стягнення штрафу в розмірі 500 грв. та його процентної складової в розмірі 1 061, 70 грв., суд знаходить позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Положення п. 1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг щодо встановлення строку позовної давності стосовно повернення кредиту, відсотків, пені, штрафів терміном в 50 років (ас. 50), суд не вважає можливими прийняти до уваги, оскільки відповідно до положень ст. 259 ЦК України договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі, при цьому за положеннями ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, належного оформленого договору про збільшення строку позовної давності до 50 років, який би містив підпис і відповідача в тому числі, матеріали справи не містять. Крім того, у заяві позичальника № DNQHR418630076 від 13.06.2012 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності не має (постанова ВСУ № 6-16цс15 від 11.03.2015 року). Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача кредитну заборгованість в сумі 5 491, 61 грв., яка складається з : 4 787, 47 грв. - заборгованість за тілом кредиту, 4, 14 грв. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 700, 00 грв. - заборгованість по комісії. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою визначеною Законом № 3674-VІ). При пред'явлені позову позивачем сплачений судовий збір в розмірі 1 762, 00 грв. (ас. 2). Враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума на відшкодування понесених судових витрат в розмірі 422, 88 грв., з наступного розрахунку: 5 491, 61 : 22 795, 78 х 100 = 24 % (тобто позовні вимоги задоволені на 24 % від заявлених); 1 762 х 24 % = 422, 88.

Outcome: partial