Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON], через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що він, 13.05.2002 р., знаходячись на робочому місці, виконуючи професійні обовязки отримав ушкодження здоров'я, у вигляді травми. Травма отримана у результаті падіння. Зазначає, що довідкою МСЕК йому встановлено 15 % втрати професійної працездатності. Внаслідок вищезазначеного він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У зв'язку з захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв'язку загальною слабістю, втомою, постійними болями. На даний час його самопочуття не покращується. Вважає, що за таких обставин з боку відповідача має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров'я. Розрахунок моральної шкоди позивачем [PERSON] полягає у наступному. Мінімальна заробітна плата на 2017 р. затверджена ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік» та становить 3200,00 грн. Так, як стійка втрата працездатності встановлена вперше у 2002 році, тобто пройшло 15 років, то: 3200,00 грн.*15 років = 576000,00 грн. (мінімальна заробітна плата помножена на час тривання втрати працездатності). Оскільки відсоток втрати професійної працездатності становить 15 %, то сума відшкодування моральної шкоди становить 86400 грн. ( 15 % від 576000 грн.) За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 86400,00 грн.без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Представник позивача, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] пропрацював на шахті ім.. Леніна 14 років 7 місяців, за професією 0,5 міс. відповідно до акту № 3 про нещасний випадок від 15.05.2002 р., 13.05.2002 р. о 17 год. 30 хв. стався нещасний випадок з [PERSON]. Як зазначено п.п. 2.4., 2.5. Акту, нещасний випадок стався на ВАТ «КЖРК», 50029, м. Кривий Ріг, вул. Симбірцева 1, цех, дільниця Шахта ім.. Леніна, дільниця № 13, місцем нещасного випадку є Руддвор гор. 1071м. ствола ш. Леніна. Як вбачається з п. 6 Акту про нещасний випадок, нещасний випадок відбувся за наступних обставин. 13.02.2002 р. за завданням начальника дільниці № 13 [PERSON], через гірничого майстра [PERSON], ланці стволових був виданий наряд на обслуговування підйомної установки та видачі вантажів по стволу шахти ім.. Леніна. [PERSON] здійснюючи нагляд за безпечним виробництвом робіт в зміні. Приблизно о 17.30 год. [PERSON] зі стволової [PERSON], по стволу шахти ім. Леніна, опустився кліттю на гор. 1071 м. для огляду камери дробарки. Вийшовши з клітки на горизонт [PERSON] підвернув ногу, вагою тіла впав на неї, внаслідок чого пошкодив лівий гомілковостопний суглоб. Вид події: падіння потерпілого при пересуванні. Причина нещасного випадку: 1) комісія не вбачає технічних та організаційних причин нещасного випадку. 2) необережність потерпілого при пересуванні по гірничій виробці. Особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці є [PERSON] гірничий майстер дільниці № 13. Як вбачається з виписки з акту огляду ВО ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки № 00019260, виданої [PERSON].,30.10.2002 р., останньому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 15% з 30.10.2002 р., в звязку з трудовим каліцтвом від 13.05.2002 р.. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, № 00035207, виданої ВТЕК, [PERSON] 03.11.2004 р. при повторному огляді, встановлено 15% втрати професійної працездатності з 01.11.2004 р. безстроково, інвалідом не визнаний. Підстава: акт огляду ВТЕК № 387. Згідно наданих виписних епікризів з медичних установ, позивач [PERSON] неодноразово, в звязку з погіршенням стану здоровя знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «Міська клінічна лікарня № 8». При вирішенні питання про спричинення позивачу [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках. Одним із завдань ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. Позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, так як ступінь втрати працездатності встановлено вперше 30.10.2002 р., тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. Отже, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обовязків здоровю позивача [PERSON] була заподіяна шкода, внаслідок падіння, він отримав ушкодження здоровя, втратив 15% працездатності. Перебуваючи на лікуванні, позивач не міг та не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 3 ст.. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. Відповідно до ст.. 1 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», завданням страхування від нещасного випадку є відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. Нещасний випадок це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону № 1105-XIV). Правилами ст. 21 ч. 1 п. 1 пп. «е» ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що у разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку виплатити грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідно до ст. 28 ч. 2 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Відповідно, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18.04.2012 р. у справі № 6-26цс12, і в силу ст.ст. 214, 360-7 ЦПК Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Згідно зі ст. 23 ч.1, ч.2 п. 1 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної\~\~ умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обовязку [PERSON] відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися [PERSON] на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Оскільки позивач [PERSON] був застрахованою особою, то відповідно до ст. 21, 28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Крім того, зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, так як позивачу [PERSON] первинно було встановлено втрату професійної працездатності 30.10.2002 р., то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення позивачу втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті виробничої травми, за рахунок відповідача [PERSON] [PERSON]. Відповідно до ст. 268 ч. 1 п. 3 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровю або смертю. Також суд зазначає, що закон, що погіршує становище потерпілої сторони не підлягає застосуванню, так як спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. А відтак, за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент предявлення позову. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 8000,00 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 88 ч. 2 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно, судові витрати в сумі 640 грн. 00 коп. віднести за рахунок держави.

Outcome: partial