Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що 02.04.2015 року позивачем було передано відповідачу кошти у розмірі 160000 доларів США, що відповідно до курсу валют НБУ станом на 02.04.2015 дорівнює 3756800 грн., у якості 100% передплати за купівлю домоволодіння [ADDRESS] , та двох земельних ділянок, розташованих по [ADDRESS] , [ADDRESS] . Кошти отримані відповідачем у повному обсязі та у присутності двох свідків, як аванс за купівлю. Відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому у червні 2018 році позивачем направлено лист-вимогу, відповідно до якої позивач відмовився від купівлі об`єкту нерухомості внаслідок бездіяльності відповідача. Сплачені кошти повернуті відповідачем не були. У зв`язку із чим, позивач просить стягнути із відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 160000 доларів США. Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.07.2020 року підсудність вказаної справи визначено Деснянському району м. Києва. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання - закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву, просила позов задовольнити, кошти у розмірі 160000 доларів США, сплачені відповідачу в якості авансу повернути. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву подано не було. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, про що свідчить пояснення позивача, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Частиною 1 ст.15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Великої палати ВС від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 - сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові КЦС від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц). Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Судом встановлено, що розпискою від 02.04.2015 року, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] підтвердив, що отримав від [PERSON] кошти у сумі 160000 доларів США в рахунок сплати за домоволодіння, що розташоване на ділянці за адресою [ADDRESS] , та ділянку, розташована за адресою [ADDRESS] . Розрахунок виконано у повному обсязі, претензій не має. Зобов`язується виписатися з даного домоволодіння (а.с.5). З письмових матеріалів справи вбачається, що 04.06.2018 року [PERSON] направила вимогу - повідомлення [PERSON] , відповідно до якої вимагає від останнього повернуто отримані ним кошти у розмірі 160000 доларів США, оскільки станом на 04.06.2018 року боржником не було здійснено жодних дій щодо продажу об`єкту нерухомості на користь кредитора, і кошти не були повернуті кредитору в добровільному порядку. Позивач, обґрунтовуючи свою позовну заяву, вважає кошти у сумі 160000 доларів США авансом, який підлягає поверненню, через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо підписання договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості. Проте, суд не погоджується із вказаним висновком позивача з урахуванням наступного. Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. При цьому договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню (ст.657 ЦК). Згідно положень ч.6 ст.120 Земельного кодексу України (у редакції станом на дату складення розписки 02.04.2015) істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Аналіз розписки, що міститься в письмових матеріалах справи, свідчить лише про те, що відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 160000 доларів США (у повному обсязі) за домоволодіння, розташоване на ділянці у [ADDRESS] , та земельну ділянку, за адресою [ADDRESS] , та взяв на себе обов`язок знятися з реєстраційного обліку. В свою чергу, Позивачем не надано доказів в підтвердження того, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо укладення договору купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , та земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] , оскільки розписка від 02.04.2015 року взагалі не містить зобов`язання [PERSON] протягом певного строку (у певний термін) укласти з [PERSON] в майбутньому договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, не містить умов такого продажу в майбутньому, не містить істотної умови у вигляді кадастрових номерів земельних ділянок, які розташовані за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] , та, в супереч положенням ст.635 ЦК України, не посвідчена нотаріально. Отже, з письмових матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване на ділянці за адресою [ADDRESS] , та земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] , який за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства України, між сторонами укладено не було, проте і попередній договір між сторонами не укладався. Тому вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів за попереднім договором, оформлений у вигляді розписки від 02.04.2015 року, який є неукладеним, не підлягають задоволенню. Позивач не звертався із позовом про повернення майна у зв?язку з його набуттям, збереженням без достатньої правової підстави за статтями 1212, 1213 ЦК України. З урахуванням встановлених правовідносин, що виникли між сторонами та фактичних обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про стягнення коштів за розпискою від 02.04.2015 року. Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України, сплачений при подачі позовної заяви судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed