Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Служби безпеки України (надалі по тексту - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму 225000,00 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він був звільнений з військової служби в органах Служби безпеки України та йому встановлена третя група інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з виконанням обов'язків військової служби. Зауважує, що відповідачем була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 137424,00 гривень, проте ця сума є меншою ніж та, яку він повинен отримати. Зазначає, що відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року адміністративний позов [PERSON] до Служби безпеки України про визнання дій неправомірними, стягнення коштів було задоволено частково та зобов'язано відповідача перерахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 48-місяного грошового забезпечення, але незважаючи на обов'язок боржника виконати вказане судове рішення, вказані кошти позивач не отримав, а відтак у зв'язку з невиконанням рішення суду, позивач отримав збитків, оскільки національна валюта - гривня зазнала інфляції. Зважаючи на вказане судове рішення та вимоги законодавства (ст.ст.526, 625, 631 ЦК України) позивач просив суд стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми борго, що в сукупності складає - 272 074,72 гривні. За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу - 263 498,40 грн. та розраховані ним із вказаної суми - інфляційні втрати за весь час прострочення в розмірі - 7904,95 грн. та три проценти річних від простроченої суми - 671,38 грн. за період з 01 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року. В судовому засіданні представник позивача зменшив позовні вимоги на суму сплаченої йому 05.03.2015 року суми заборгованості в розмірі - 263 498,40 грн. та збільшив їх в частині стягнення з відповідача за період з 01.12.2014 року по 05.03.2015 року коштів інфляційних втрат в сумі - 31 148,75 грн. та 3% річних в сумі - 2057,45 грн., просив суд позов задовольнити у повному обсязі з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити повністю, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, наголошуючи на тому, що за змістом ч. 3 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер індексації не підлягають. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 03.11.2014 року було задоволено частково позов [PERSON] та з Служби безпеки України на користь позивача зобов'язано виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 48-місяного грошового забезпечення. Постанова набрала законної сили (а.с.10). За умовами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно постанови ВП № 45652454 від 02.12.2014р., головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойком О.М. відкрите виконавче провадження згідно виконавчого листа №2-а-716/14, виданого 25.11.2014р. Солом'янським районним судом м. Києва (а.с.12). Відповідно до платіжного доручення № 1064 від 05 березня 2015 року, згідно вимоги державного виконавця № 318/1 від 18 лютого 2015 року, [PERSON] було перераховано на його картковий рахунок 263 498,40 гривень. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом установлено, що на підставі постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 03.11.2014 року, яка набрала законної сили, у відповідача перед позивачем [PERSON] виникло грошове зобов»язання про сплату одноразової грошової допомоги у розмірі 48-місячного грошового забезпечення. Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до плати кредиторові. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 01.10.2014 року, яка за вимогами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. За таких обставин, встановлено грошове зобов»язання відповідача сплатити позивачу наведені ним у цій позовній заяві види виплат, а саме: інфляційних втрат та 3% річних. Розглядаючи справу у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦКП України та з врахуванням набуття законної сили 24.11.2014 року постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 03.11.2014 року, суд визнає вірним проведений позивачем розрахунок періоду прострочення виплат, який визначено з 01.12.2014 року по 05.03.2015 року. З оглядуна наведене, з врахуванням позовних вимог та суми невиплаченого матеріальної допомоги при настанні інвалідності в розмірі - 263 498,40 грн., то розрахована із неї сума інфляційних втрат за цей же період з 01.12.2014 року по 05.03.2015 року становить - 31092,81 грн. (сукупний індекс інфляції - 111,821%), а сума 3% річних становить за цей же період - 2057,45 грн., відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на помилковість наданого позивачем розрахунку. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, або підстави звільнення від доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що відповідач в судовому засіданні не надав доказів та не навів переконливих доказів правомірності своїх дій по простроченню виконання ним рішення суду про виплату коштів страхового відшкодування, суд вважає за можливе позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача за період з 01.12.2014 року по 05.03.2015 року інфляційні нарахування в розмірі - 31092,81 грн., три відсотки річних в розмірі - 2057 грн. 45 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 331,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial