Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Позивач в квітні 2014 року звернувся до суду з даним позовом, в заяві вказав, що з 1975 року по 1995 рік він працював на шахтах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. Через роботу в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я і він змушений був звертатися за медичною допомогою. 24.03.1992 року під час виконання трудових обов'язків він отримав виробничу травму, у зв'язку з чим 28.02.1993 року МСЕК йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності, а 11.02.2014 року обласною МСЕК йому було встановлено 75 % втрати професійної працездатності, з яких 60 % - внаслідок виробничої травми, 15 % - внаслідок та ІІ групу інвалідності. Вважає, що через погіршення стану здоров'я він зазнав моральних страждань, а тому просить стягнути з на його користь з ДП «Львіввугілля» 100 000 грн., а з Фонду - 100 000 грн. в відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що він працював на шахтах гірничим робітником, кріпильником. Його підземний стаж 15,6 років. Робота проводилася в шкідливих умовах: запиленість, шум вібрація, вологість. Це призвело до того, що він захворів на професійне захворювання та періодично проходить лікування. Професійним захворюванням йому завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що в нього задишка, слабкість, не може виконувати фізичну роботу. Висновком МСЕК йому встановлено втрату працездатності 15 %, в до того, у зв'язку з травмою голови, що мала місце в 1992 році, висновком МСЕК від 1993 року йому було встановлено 60 % втрати працездатності просить відшкодувати моральну шкоду завдану трудовим каліцтвом та професійним захворюванням. Представник ДП «Львіввугілля» в судовому засіданні проти позову заперечила, суду пояснила, що позивачем не зазначено обставин, з яких він виходив при оцінці моральної шкоди, а довідка МСЕК не може бут доказом спричинення власником моральної шкоди, оскільки вона встановлює лише факт втрати працездатності. Вказала, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого - позивач таких доказів суду не надав, тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник Фонду в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що так як позивачу 11.02.2014 року було вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, то нормами законодавства не передбачено відшкодування потерпілим на виробництві моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. З 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 15.09.1975 року, акту розслідування професійного захворювання від 09.01.2014 року вбачається, що стаж роботи позивача в підземних умовах шахти вугільного басейну становить 15 років 06 місяців. З копії довідки Франківської міжрайонної МСЕК № 017939 від 25.02.1993 року вбачається, що позивачу [PERSON] було вперше встановлено третю групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва та 60 % втрати професійної працездатності, а відповідно до довідки МСЕК Серії 10 ААБ № 148731 від 22.01.2014 року, позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново та 75 % втрати професійної працездатності безтерміново, з яких: 60 % внаслідок трудового каліцтва, акт № 12 від 26.01.1993 року, та 15% - внаслідок професійного захворювання (пневмоконіоз) - вперше. Відповідно до копії акту про нещасний випадок на виробництві № 12 від 26.01.1993 року, з позивачем [PERSON] під час виконання трудових обов'язків трапився нещасний випадок внаслідок якого йому було травмовано голову. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлений у три роки. Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством - встановлюється тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР не застосовуються. Оскільки вимоги позивача випливають з порушення особистих немайнових прав тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не розповсюджується на дані правовідносини. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності, а в силу ст. 11 даних Правил, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати, незалежно від будь-яких інших виплат. На час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Втративши працездатність на виробництві на 75 %, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з втратою працездатності, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, характер заподіяння позивачу моральної шкоди, глибину його фізичних та душевних страждань, виходячи із засад виваженості та справедливості, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, але частково.

Outcome: approved