Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2020 року звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 червня 2010 року Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 335. Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільних дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося. Фактично між позивачем та відповідачем припинені шлюбні стосунки, вони не мають єдиного бюджету та не ведуть спільного господарства. Подальше збереження шлюбу неможливе, оскільки між сторонами повністю втрачено почуття любові та поваги. На момент звернення до суду із позовною заявою, спільні діти мешкають разом із матір`ю, тобто відповідачем у справі, позивач в свою чергу має намір в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, у зв`язку із чим просить стягнути з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання дочок у твердій грошовій суммі у розмірі по 1500,00 грн. на кожну, що загалом становить 3000,00 грн. на місяць. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15 січня 2020 року, головуючим суддею у розгляду вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 13 лютого 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 27 березня 2020 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська сторонам у справі надано строк для примирення тривалістю 3 (три) місяці, а провадження у справі зупинено. 01 липня 2020 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська провадження у справі поновлено у зв`язку із закінченням строку для примирення та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу просила її прізвище залишити без змін. Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 26 червня 2010 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] ») уклали шлюб, який зареєстровано Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис № 335, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільних дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом із матір`ю, тобто відповідачем у справі. Між позивачем та відповідачем відсутній спір про місце проживання дітей. Також, встановлено, що між сторонами з грудня 2019 року фактично припинені шлюбні стосунки, тривалий час сторони не ведуть спільного господарства, між ними примирення неможливе. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. Суд враховує, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони не бажають поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення не приймають, доказів протилежного не надано, збереження шлюбу суперечить інтересам сім`ї, надання сторонам строку для примирення не призвело до примирення сторін та збереження шлюбних відносин. Причиною розпаду сім`ї є протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має суттєве значення. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про залишення її прізвища після розірвання шлюбу без змін, суд вважає необхідним залишити його без змін. Таким чином, суд вважає, що сімейно-шлюбні відносини припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому суд дійшов висновку, що сім`я сторін розпалася остаточно та не може бути відновлена. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення на користь відповідача аліментів щомісяця у твердій грошовій сумі на утримання спільних дітей, то суд виходить с наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини 1\~статті 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Разом з тим, чинним законодавством передбачено інший порядок присудження аліментів у разі відсутності домовленості між батьками дітей про розмір аліментів, зокрема у відповідності до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи вищевикладене, судом не вбачається законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з нього аліментів. Таким чином, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу\~та стягнення\~аліментівпідлягають частковому задоволенню. Питання про судові витрати судом не вирішувалось, оскільки позивачем не було заявлено клопотання розподілу судових витрат.

Outcome: partial