Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить суд надати дозвіл позивачу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , без дозволу/згоди батька [PERSON] з часу набуття рішенням суду законної сили на 3 (три) календарні роки до країн Європейського Союзу, країн Шенгенської зони, Об`єднаного королівства Великої Британії та Сполучених Штатів Америки, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.09.2009 року зареєстровано шлюб, від якого сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В серпні 2017 року сторони разом із сином виїхали до Сполучених Штатів Америки, де дитина вступила до школи з метою отримання середньої освіти за програмою США. Але у зв`язку із непорозуміннями у стосунках, за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.05.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Починаючи з серпня 2019 року дитина навчається за програмою США, має суттєві успіхи у навчанні та розвитку здібностей, має власних друзів. Дитина проживає разом із позивачем та її старшим сином на території США у належних життєвих умовах. Позивач має дозвіл на проживання на території США строком до 21.06.2021 року з правом пролонгації, дія якого поширюється також і на дитину. На території США позивач займається підприємницькою діяльністю, дохід від якої позивачу повністю дозволяє забезпечити належні життєві умови для її дітей, їх належну освіту та розвито. Другий повнолітній син позивача вже отримав середню освіту на території США та навчається в коледжі. В подальшому, позивач планує забезпечити аналогічну освіту і своєму молодшому сину [PERSON] , з метою його всебічного розвитку. Однак на території України залишились рідні позивача, за якими сумує її малолітній син. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з метою отримання від нього дозволу на вивіз спільного малолітнього сина за межі України до США з метою продовження його навчання, у разі приїзду дитини до України побачитись із рідними, однак відповідач відмовляється у добровільному порядку надати такий дозвіл, що є підставою її звернення з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року письмову заяву представника відповідача [PERSON] про розгляд справи у порядку загального позовного провадження або з викликом сторін, подану в межах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, - залишено без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року заяву представника відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду, подану в межах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, - залишено без задоволення. Представник відповідача [PERSON] скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 24 березня 2020 року строк, та відповідно до якого представник заперечує проти позову в повному обсязі, зауважив, що після розірвання шлюбу із позивачем відповідач неодноразово бачився із дитиною, брав сина на догляд, проводив з ним час. Останній раз відповідач бачив сина у квітні 2019 року, коли перебував на території США, після цього зв`язок із дитиною обірвався, на чисельні спроби зв`язатися з дитиною, усі засоби зв`язку виявились недоступними та безрезультатними. Після розірвання шлюбу позивачем було змінено місце проживання їх малолітнього сина в інше місце штату Флорида, при цьому відповідач не був повідомлений про зміну місця проживання та навчання дитини і не надавав згоду на таку зміну. На даний час відповідач позбавлений можливості знати де і в яких умовах утримується його малолітній син, які у нього умови проживання і навчання, і чи має бажання дитина і надалі продовжувати проживати та навчатися в США. Відповідно до даних офіційного веб-сайтуDepartment of Homelend Securiti сервісу View Trevel History позивач неодноразово залишала територію США, залишаючи малолітню дитину без дозволу матері. Вказані обставини ставлять під сумнів твердження позивача щодо забезпечення належних умов малолітньої дитини. Крім того, відповідачем зауважено, що він жодним чином не заперечує проти видачі разових згод на виїзд дитини, із зазначенням у них держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дитини у цій державі. (а.с. 139-147) Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, не скористався правом подачі письмових заяв по суті позову. (а.с. 124) Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 10.07.2009 року, актовий запис № 1614. (а.с. 4) Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.05.2018 року шлюб, зареєстрований 31.01.2009 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 6-6) За даними паспорту громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER], строк дії паспорту [PERSON] становить з 02.03.2016 року по 02.03.2026 року. (а.с. 7) За даними паспорту громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER], строк дії паспорту [PERSON] становить з 26.04.2019 року по 26.04.2023 року; за даними візи строк дії останньої становить з 13.06.2019 року до 24.06.2021 року. (а.с. 8) 06.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір оренди приватного будинку та дуплексу строком дії з 01.07.2017 року по 30.06.2018 року, за яким [PERSON] орендовано будівлю і землю за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 9-38) 10.01.2020 року видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Порш», 2019 року випуску, на ім`я [PERSON] . (а.с. 39-43) За даними Звітної картки за 2018-2019 роки, [PERSON] навчається у молодшій школі аут-оф-Дор-Академія (444 вул. Рейд Сарасота, Флорида). (а.с. 44-59, 81-86) 17.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір оренди квартири, строком дії з 01.07.2019 року по 30.06.2020 року, за яким [PERSON] орендовано квартиру [ADDRESS] . Орендатор має сплачувати орендну плату у розмірі 6 000,00 доларів США 1 числа кожного місяця. (а.с. 60-80) За даними консолідованого підсумку балансу за період з 01.11.20 31.12.2019 року [PERSON] являється клієнтом та має заощадження на ранку, відкритому у банку Чейз Джей Пі Морган Чейз Банк. (а.с. 87-91; 92-96; 97-101) Згідно даних сервісу View Trevel History офіційного веб-сайтуDepartment of Homelend Securiti [PERSON] , [INFO] , у період 2018-2019 року неодноразово покидала територію США без малолітнього [PERSON] , [INFO] . (а.с. 157-160) На лист [PERSON] від 20.01.2020 року представником відповідача [PERSON] 11.03.2020 року повідомлено, що [PERSON] не заперечує проти видачі разових згод на виїзд дитини із зазначенням у них держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дитини у цій державі, у порядку, передбаченому законодавством. (а.с. 153-155) Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 Сімейного кодексу України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтям 141, 153, 157 СК України. (Постанова Верховного Суду від 28.04.2018 року у Справі № 705/2898/17) (а.с. 173-174) Крім того, згідно висновку Верховного Суду, викладеного у Постанові від 03 липня 2019 року, Справа № 643/1090/17: «Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, який на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.» (а.с. 161-162) Обґрунтовуючи свої вимоги щодо надання дозволу суду на виїзд з України малолітньому [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди та супроводу її батька [PERSON] , позивач вказує на неможливість надання відповідачем нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон, оскільки відповідач відмовляється у добровільному порядку надати позивачу нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон, що, на думку позивача, в цілому шкодить інтересам дитини. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність звернення позивача з позовом про надання дозволу суду на виїзд з України малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , оскільки предмет спору носить загальний характер, не містить чіткого визначення держави, до якої позивач має намір вивезти дитину, з метою сприяння його загальному розвитку, позивачем не зазначено, на який проміжок часу вона має намір вивезти дитину за межі України, що є порушенням діючого законодавства Україна, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі є порушенням Правил перетинання державного кордону громадянами України. При цьому судом ураховано правову позицію Верховного Суду, висловлену у Постанові від 28.04.2018 року по справі № 705/2898/17, відповідно до якої дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із зазначенням його початку й закінчення. А також, ураховуючи правову позицію Верховного Суду, висловлену у Постанові від 03 липня 2019 року (Справа № 643/1090/17), суд вважає, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановлення обов`язкових обставин, зокрема, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, а не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. (Висновок Верховного Суду, у Постанові від 03 липня 2019 року, Справа № 643/1090/17) Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed