Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником спірної квартири [ADDRESS]. Однак, у вказаній квартирі з 05 червня 2001 року зареєстрований також її колишній чоловік - відповідач [PERSON], шлюб із яким розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 червня 2017 року. Протягом останніх двох років відповідач не проживає у даному житлі, його речі та майно у квартирі відсутні, не сплачує комунальних послуг та не несе жодних витрат по утриманню квартири. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює їй ([PERSON]) перешкоди у здійсненні нею свого права щодо користування та розпорядження майном, квартирі порушує її права як власника житла, тому посилаючись на ст. ст. 391, 405 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити, з підстав, викладених у ньому, не заперечила проти заочного розгляду справи. При цьому позивач пояснила, що спірна квартира придбана за час шлюбу із відповідачем, однак належить їй на праві власності. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2018 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відповідачу [PERSON] судом направлялись матеріали позовної заяви, копія ухвали про відкриття провадження у справі та судові повістки про виклик до суду, що підтверджується наявним у матеріалах справи повернутими на адресу суду поштовими відправленнями. Клопотань від учасників справи про розгляд справи у поряду загального позовного провадження до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] не подавав. За вказаних обставин, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За положеннями ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Судом установлено: Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 08 травня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 червня 2017 року. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру №57, виданого 02 березня 2001 року на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №200 від 14 лютого 2001 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. Відтак, вказана квартира [ADDRESS] придбана за період шлюбу позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], що підтвердила у судовому засіданні і сама позивач. Відповідно до довідки №1059 виданої 24 вересня 2018 року приватним підприємством «Благоустрій», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON]; [PERSON] - колишній чоловік; [PERSON] - дочка; [PERSON] - дочка; [PERSON] - дочка. Як убачається із домової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі [ADDRESS] відповідач [PERSON] зареєстрований у даній квартирі з 05 червня 2001 року. Із вказаної дати - 05 червня 2001 року зареєстровані у квартирі також позивач [PERSON] та дитина сторін [PERSON] Згідно із актом обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) складеного комісією в складі головного інженера [PERSON], паспортиста [PERSON], майстра дільниці [PERSON], при проведенні комісійного обстеження квартири [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] зареєстрований, але дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] що підтверджують свідки-сусіди: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила що є сусідкою позивача [PERSON] та підтримує із нею дружні відносини, а тому їй достеменно відомо, що колишній чоловік позивачки - відповідач [PERSON] більше двох років не проживає у квартирі [ADDRESS] оскільки покинув сім'ю, жодної участі в оплаті комунальних послуг та здійсненні ремонтів вказаного помешкання не приймає. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, приходить до переконання,що позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступних підстав : Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Разом із цим, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У статті 368 ЦК України зазначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що спірна квартира була придбана позивачем під час шлюбу із відповідачем, тому виходячи зі змісту ст.60 Сімейного Кодексу України, належить на праві спільної сумісної власності сторонам. Суд критично оцінює надану позивачем копію нотаріально засвідченої заяви, складеної відповідачем [PERSON] 16 вересня 2016 року та адресованої компетентним органам, згідно якої [PERSON] вказує, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю його дружини, оскільки у ст. 60 Сімейного кодексу України законодавець прямо презюмує спільність такого майна подружжя. Позивачем [PERSON] не надано суду доказів щодо поділу майна подружжя, а також доказів на підтвердження того, що квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як зазначено в п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, беручи до уваги те, що квартира [ADDRESS] придбана в період перебування у шлюбі позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON], а також, оскільки позивачем не надано суду доказів щодо поділу майна подружжя та перебування зазначеної квартири в її особистій приватній власності, відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири, а право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За вказаних обстави, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed