Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 30.03.2012 року банк і [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписали заяву б/н від 30.03.2012 року, відповідно до умов якої відповідач отримав кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед банком, яка станом на 13.05.2018 р. складає - 61052, 63гр., з яких: 27977,99 грн. -нараховано відсотків за користування кредитом; 41771,81 грн. - нараховано пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2883,46 грн. штраф (процентна складова). Ухвалою суду від 23 липня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з'явилися. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. 29.08.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої відповідач заявлені позовні вимоги в тому числі вимогу про стягнення відсотків за користування кредитом, нарахованої пені, та штрафів - не визнає. Вважає, що Анкета-заява про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, підписана ним, не може вважатися договором, в розумінні ст. 626 ЦК України. Зміст Анкети-заяви зводиться до того, що він лише висловив бажання на отримання кредиту, що не може вважатися досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору. Також зауважив, що позивачем на його адресу 01.02.2017 року за вих. № [NUMBER] направлена досудова вимога на суму 34614,79 грн. Але позивач і після неї продовжував нараховувати відсотки, штраф, пеню. Просить врахувати, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З представленого позивачем розрахунку вбачається, що розмір пені нарахованої позивачем складає 41 771 грн. 81 коп., при тому, що сума нарахованих відсотків за користування кредитом складає 27 977 гривень 99 копійок, а станом на момент пред'явлення претензії 5653,36 грн. а заборгованість з тіла кредиту взагалі відсутня. На підставі викладеного враховуючи що розмір пені значно перевищує розмір збитків, просить зменшити її до 1 гривні. 19.09.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив АТ КБ «Приватбанк» в якій зазначено, що відповідач підписанням анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правилам надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Відповідно до виписки з карткового рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів. У зв'язку з тим, що відповідач здійснював погашення кредиту з порушенням термінів і термінів повернення кредиту, що призвело до порушення умов договору, вважає нарахування штрафу і пені правомірними відповідно до ст. 611 ЦК України. Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом, 30.03.2012 року банк та [PERSON] шляхом підписання заяви б/н від 3.03.2012 року, уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті та надані йому у письмовому вигляді, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. Крім того, він зобов'язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку. Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору. Розмір процентної ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки за картковим рахунком на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до пункту 1.1.2.3 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та здійсненні за ними операції. Згідно з положеннями пунктів 2.1.1.2.3 і 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредітного ліміту, встановленого банком, відповідно до пункту 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. У пункті 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено обов'язок відповідача погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з пунктами 1.1.2.7 і 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту. У разі порушення позичальником строків платежів за кожним із грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. і 5 % від суми позову. Відповідно до пункту 2.1.1.12.11 Правил користування платіжною карткою банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язань у цілому або у встановлений банком частині в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 13.05.2018 року утворилась заборгованість перед банком у сумі 61 тис. 052 грн. 63 коп., яка складається з: 27 тис. 977 грн. 99 коп. - нараховано відсотків за процентами за користування кредитом, 41 тис. 771 грн. 81 коп. - нараховано пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2 тис. 883 грн. 46 коп. - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до пункту 2.4. постанови НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використання спеціальних платіжних засобів», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, договори щодо використання спеціального платіжного засобу укладаються в письмовій формі. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Ураховуючи викладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003ц15. Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Крім того, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16. Таким чином, банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок [PERSON], що є незаконним. Але, оскільки відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору, то з нього підлягає стягненню на користь банку заборгованість за договором кредиту, яка складається з процентів за користування кредитом та пені. Під час укладання договору [PERSON] був ознайомлений з умовами кредитування, зобов'язувався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, мав можливість ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. Виконання банком зазначених умов підтверджено [PERSON], який особисто підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, чим засвідчив отримання вказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору. На момент укладення договору [PERSON] не навів жодних зауважень щодо його змісту, протягом тривалого періоду часу виконував свої обов'язки за договором з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Крім того, в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, [PERSON] указав, що згоднен з тим, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. У вказаних документах визначено кредитні умови, типи процентної ставки, карти і кредитної лінії, пільговий період, валюта розрахунків, базова процентна ставка, розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів, комісія за зняття грошей, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафів та інші умови кредитування, що відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Але, у зв'язку тим, що 01.02.2017 року за вих. № [NUMBER], позивачем на адресу відповідача була направлена досудова вимога про повне погашення всієї суми боргу в розмірі 34614,79 грн. позивачем продовжувалась нараховуватись заборгованість зі сплати відсотків та пені тим самим, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тому сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі № 564/2199/15-ц. Відповідно до розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за договором, здійснював погашення кредиту з порушенням термінів, розрахунок заборгованості тим не спростований, досудову вимогу від 01.02.2017 року не оскаржував, прийняв її, та проводив частково погашення заборгованості, що підтверджується з розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів наданої позивачем, у зв'язку чим, суд, вважає докази, які надані суду позивачем, а саме: виписку про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, та відповідач, який заперечував проти задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 30.03.2012 року. в розмірі 34614,79 грн. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1762 грн. На підставі ст.ст.11,15-16,509-510,525,526,610,611,625,1048-1050,1054 ЦК України,

Outcome: partial