Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач в інтересах малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, який неодноразово уточнював (а.с. 38-41, 107-109). На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Мати свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, вихованням і розвитком дітей не займається, не піклується про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не переймається їх життям, матеріально їх не забезпечує, з дітьми не проживає. На підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня 2015 року малолітнього [PERSON] було відібрано у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Розпорядженням голови Вільнянської райдержадміністрації № 42 від 12 лютого 2015 року [PERSON], [INFO], було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. А розпорядженням № 73 від 04 березня 2015 року малолітнього [PERSON] влаштовано під опіку бабусі [PERSON]. Сім'ю [PERSON] було взято Вільнянським РУСССДМ під соціальний супровід, в рамках якого проводилася робота з популяризації здорового способу життя, бесіди з матір'ю про формування засад відповідального батьківства, вживалися заходи стосовно зменшення асоціальної поведінки. Однак, після відібрання дитини, відповідач [PERSON] не змінила свого способу життя та не вжила заходів щодо повернення їй сина, ніякого зв'язку з дитиною не підтримує, проведена з нею членами опікунської ради робота результатів не дала. 04 листопада 2015 року до служби у справах дітей Вільнянської райдержадміністрації звернулась [PERSON] і повідомила, що її донька [PERSON] покинула новонароджену дитину - [PERSON]. Вказана інформація була підтверджена листом КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги», а також актом обстеження умов проживання, складеним працівниками служби у справах дітей. На підставі вищевказаних документів 04 листопада 2015 року малолітнього [PERSON], [INFO], взято на облік служби у справах дітей Вільнянської райдержадміністрації, як дитину, яка опинилась у складних життєвих обставинах. Питання про стан виконання батьківських обов'язків [PERSON] розглядалось 12 листопада 2015 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації. За рішенням комісії, з метою соціального захисту, розпорядженням голови Вільнянської райдержадміністрації № 377 від 13 листопада 2015 року малолітнього [PERSON] було влаштовано до КУ «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» на повне державне забезпечення до вирішення питання надання дитині правового статусу та подальшого влаштування малолітнього. За час перебування [PERSON] у КУ «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» мати жодного разу не відвідала дитину, її потребами не цікавиться, матеріального не підтримувала, фактично самоусунулась від утримання та виховання дитини. 28 березня 2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Вільнянської районної державної адміністрації прийнято рішення № 10, яким позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], визнане доцільним та таким, що відповідає їх інтересам. На підставі викладеного, зважаючи, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, Вільнянська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача Герман С.В. позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с. 77, 80, 86, 104, 124), причин неявки суду не повідомила, будь-яких клопотань на адресу суду не надала. У зв'язку з чим причина неявки відповідача визнана судом неповажною. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки відповідача, повідомленого про дату судового засідання, тобто незалежно від поважності причин його неявки, навіть якщо вони є поважними, суд на підставі наявних у справі доказів вирішує справу. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача. Представник третьої особи - прокурор Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Велєва К.С. у судовому засіданні пояснила, що підтримує рішення Комісії з питань захисту прав дитини Вільнянської районної державної адміністрації, яким визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року і ратифікованої 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини закріплено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами чи адміністративними, чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У ст. 150 Сімейного кодексу України закріплено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-и) чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З аналізу зазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батьки свідомо ухиляються від їх виконання, адже ухилення від виконання обов'язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов'язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити. А це значить, що батьки наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 7-9, 45-46, 51). Батьком дітей записаний [PERSON]. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня 2015 року у справі № 314/1814/14-ц, провадження № 2/314/24/2015 (а.с. 125-127) малолітнього [PERSON], [INFO], було відібрано у [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав. Рішення мотивовано тим, що батьки свідомо ухилялись від виконання батьківських обов'язків, вихованням і розвитком дитини не займались, не піклувались про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не переймались її життям, матеріально її не забезпечували. Разом з тим, заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області у справі № 314/5295/16-ц, провадження № 2/314/1281/2016 (а.с. 94-95, 110-111, 118-119) виключено відомості про [PERSON], як батька [PERSON], з актового запису № 151 від 11 вересня 2012 року в Книзі реєстрації народжень, складного Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції, про народження [PERSON]. Цим же рішенням виключено відомості про [PERSON], як батька [PERSON], з актового запису № 113 від 25 червня 2015 року в Книзі реєстрації народжень, складного Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції, про народження [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Розпорядженням голови Вільнянської райдержадміністрації № 42 від 12 лютого 2015 року малолітньому [PERSON], [INFO], було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 112). А на підставі розпорядження голови Вільнянської райдержадміністрації № 73 від 04 березня 2015 року малолітнього [PERSON] влаштовано під опіку бабусі [PERSON] (а.с. 113). Розпорядженням голови Вільнянської райдержадміністрації № 377 від 13 листопада 2015 року малолітнього [PERSON], [INFO], влаштовано до КУ «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» на повне державне забезпечення (а.с. 15, 54). 16 листопада 2015 року малолітнього [PERSON] передано до Будинку дитини «Сонечко» (а.с. 17, 56). Згідно з інформацією КУ «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко», за час перебування [PERSON] будинку дитини ніхто з батьків не відвідував дитину, умовами утримання, станом здоров'я, потребами дитини не цікавляться, матеріального її не підтримують, письмових чи усних запитів про [PERSON] від батьків не надходило, дитину відвідувала тільки бабуся [PERSON] (а.с. 114). З досліджених у судовому засіданні акту обстеження умов проживання від 04 листопада 2015 року (а.с. 10), листів КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Вільнянської районної ради № 1460 від 09 листопада 2015 року, № 379 від 25 лютого 2016 року (а.с. 12, 24), листів Вільнянського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Вільнянської районної державної адміністрації № 534 від 10 листопада 2015 року, № 150 від 24 березня 2016 року (а.с. 13, 25) встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не спілкується з ними, не цікавиться їх внутрішнім світом, не розвиває культурні та духовні цінності дітей. Після відібрання сина [PERSON], відповідач [PERSON] не змінила свого способу життя та не вжила заходів щодо повернення їй сина, ніякого зв'язку з дитиною не підтримує. Після народження сина [PERSON] покинула дитину, її життям, здоров'ям також не цікавилась. Проведена з нею членами опікунської ради робота результатів не дала. Відповідач повністю ухиляється від виховання дітей. Частинами 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Питання щодо виконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків було предметом розгляду на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Вільнянської районної державної адміністрації. Рішенням Комісії № 10 від 28 березня 2016 року визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 27). Відповідно до висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав, Вільнянська районна державна адміністрація вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зважаючи на те, що [PERSON] вихованням та утриманням дітей не займається, не цікавиться їх здоров'ям, не надає жодної матеріальної підтримки. Мати свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків (а.с. 28-30). Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не спілкується з ними, не цікавиться їх внутрішнім світом, не розвиває культурні та духовні цінності дітей. Відповідач повністю ухиляється від виховання малолітніх синів. Таке ігнорування інтересів дітей, на думку суду, є вагомою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить з того, що, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначено у ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, отже меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 Сімейного кодексу України. Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні, на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня 2015 року у справі № 314/1814/14-ц, провадження № 2/314/24/2015 (а.с. 125-127) з [PERSON] вже стягуються аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], отже, в цій частині позов задоволенню не підлягає. В свою чергу, суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Однак, вимога щодо стягнення аліментів на користь особи або установи, на утриманні яких буде перебувати дитина, є не конкретною, тому у такому вигляді не може бути задоволена. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто у даному випадку з 15 квітня 2016 року. Крім того, в силу вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує із відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 1378,00 грн., від сплати яких позивач був звільнений при подачі позову до суду.

Outcome: partial