Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Волинській області звернувся в суд з позовом до [PERSON] про забезпечення повернення дитини до [PERSON] Республіки. Позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю в [PERSON], шлюб не реєстрували. За час спільного проживання в них народився син [PERSON], [INFO]. Малолітній син є громадянином [PERSON] Республіки, постійно проживав на її території, відвідував дитячий садок за місцем проживання. Зазначає, що в листопаді 2016 року позивач та відповідач з дитиною приїхали в Україну, відвідати батьків відповідачки. Однак, як стверджує позивач, родичі [PERSON] побили та вигнали його з будинку, а тому він був змушений негайно повернутися до [PERSON]. Відповідач з сином до нього більше не повернулася, залишилися жити на території України, малолітнього сина відповідач залишила проживати з собою. Позивач вважає, що оскільки дозволу на переїзд сина на постійне місце проживання до іншої країни він не давав, дані обставини порушують його права батька на спілкування з дитиною. Відповідач незаконною утримує дитину на території України, не дає згоди в добровільному порядку повернути малолітнього [PERSON] за місцем його постійного проживання [INFO] (Піза), [PERSON] Республіка. А тому, просить суд визнати незаконним утримування на території України [PERSON] малолітнього [PERSON], [INFO]; повернути малолітнього [PERSON], [INFO] до місця його постійного проживання в [PERSON] Республіці за адресою: вул. Джованні Фальконе, 12, м. Ріпарбелла (Піза); у випадку невиконання рішення у добровільному порядку, зобов'язати [PERSON], передати малолітнього [PERSON], [INFO], батьку [PERSON], для забезпечення повернення дитини до [PERSON] Республіки; покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини в [PERSON] Республіку, на [PERSON]; допустити негайне виконання судового рішення в частині повернення дитини до [PERSON] Республіки. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала з викладених у позовній заяві підстав. Просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав. Суду пояснив, що позивач любить дитину і переживає за її долю. Після того, як відповідач відмовилася повертати дитину в [PERSON], позивач кілька разів приїжджав в Україну і зустрічався з дитиною. Для дитини в Україні нове середовище, де вона ні з ким не спілкується. Як бачить батька, дитина йому рада. В даному випадку має місце незаконне утримання дитини в Україні. Позивач пропонував відповідачу вирішити питання повернення дитини мировою угодою. Однак, така пропозиція не знайшла вирішення. Позивач має дохід від догляду осіб похилого віку, орендує будинок, утримував і відповідача і дитину, і згідний їх утримувати надалі. Якщо відповідач категорично відмовиться повертатися, то у дитини є родина в [PERSON], дитячий садок, позивач забезпечить догляд за дитиною. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову заперечила. Суду пояснила, що в листопаді 2016 року разом з позивачем і дитиною приїхали в Україну відвідати її батьків. Позивач повернувся в [PERSON] сам. Вона вважає дитину громадянином України. В Україні є родина, баба, дід, тітка, двоюрідні сестри, він їх любить. Фактично проживають в [INFO] з її батьками. Син ходить в дитячий садок, до логопеда, адаптувався. Хоче, щоб син залишився з нею, оскільки вона є його мамою. Позивач приїжджав 5-6 разів в Україну. Дитина залишалась з ним надовго без її присутності. Вона особисто категорично проти повернення в [PERSON]. Боїться повертатися. Не заперечує, що дитина зможе поїхати до батька у тому віці, як зможе визначитися з цим сам. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.161-162). Вказувала на те, що переміщення дитини не було незаконним. Рішення про залишення сина в Україні через конфлікти позивача з родиною відповідача позивач приймав самостійно, без тиску на нього зі сторони. Відповідач не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з сином. Конфлікти, які виникли з вини позивача та неодноразове застосування ним до відповідача фізичної сили змусили її залишитись в Україні через побоювання за своє життя і життя дитини. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 23.03.2017 було зобовязано виконавчий комітет Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області здійснити реєстрацію малолітнього [PERSON] за адресою: вул. Дружби, 10, с. Куснища, Любомльського району. Дитина відвідує дошкільне відділення Головненської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату «Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки», де швидко пройшов адаптацію. Перебуває на обліку в дитячій поліклініці. Відповідач має постійне місце роботи, позитивно характеризується за місцем роботи і проживання. За півтора роки перебування в Україні дитина адаптувалася. Має стійкі соціальні звязки з родиною матері. Повернення в [PERSON] може завдати дитині великого потрясіння та порушити її нормальний життєвий стан. Крім того, просила звернути увагу на природній звязок матері і дитини в чотирьохрічному віці, така дитина може бути розлучена з матірю лише за виключних обставин відповідно до принципу №6 Декларації прав дитини. Просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], народження якого в установленому порядку було зареєстроване в реєстрі актів про народження Акт №378 частина 2 серія В відділ 01 2013 рік, в Мерії м. Ареццо, що стверджується наявною в матеріалах справи випискою з реєстру актів про народження (а.с. 24,25). За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що з моменту народження до листопада 2016 року малолітній [PERSON] проживав разом з батьками в [PERSON] Республіці за адресою: вул. Джованні Фальконе, 12, м. Ріпарбелла (Піза). 12.11.2016 малолітній [PERSON] у супроводі обох батьків [PERSON] та [PERSON] прибув на Україну. Метою приїзду в Україну було відвідування батьків матері дитини, які до того не бачили внука і не були знайомі з батьком дитини [PERSON], і які проживають в [INFO], Україна. Така мета приїзду в Україну визнається обома сторонами. Крім того, стороною позивача не заперечується факт надання ним згоди на поїздку дитини в Україну з такою метою. Як стверджувала сторона позивача в судовому засіданні, внаслідок інциденту з родиною відповідача, позивач змушений був повернутися в [PERSON]. Відповідач з малолітнім сином з того часу залишається в Україні. 19 січня 2017 року Департаментом ювенальної юстиції та спільноти Міністерства юстиції [PERSON] Республіки за зверненням батька дитини [PERSON] було складено запит на повернення неповнолітнього [PERSON], [INFO], місце звичного проживання [INFO] (Піза), [PERSON] Республіка, відповідно до вимог Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (а.с.9-22). Правовідносини у даній справі регулюються положеннями Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» (далі Конвенції), до якої приєдналася Україна згідно із Законом №3303-IV від 11 січня 2006 року. Для [PERSON] Республіки Конвенція набула чинності з 1 березня 2007 року, тобто до переміщення дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. При цьому під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі зокрема законодавчого акту, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Право піклування в контексті ст.5 Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частина 1 стаття 13) або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина 2 стаття 12), або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частина 1 стаття 13), або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина 2 стаття 13) або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. Судом встановлено, що від народження дитини до листопада 2016 року, сторони проживали однією сімєю разом з дитиною за місцем реєстрації позивача в [PERSON] Республіці. Так, відповідно до загальної довідки про стан сімї, прописку, громадянство і народження Мерії м. Ріпарбелла провінції м. Піза від 11 січня 2017 року, яка додавалась до запиту на повернення дитини, за адресою вулиця Фальконе, 12 прописана наступна сімя [PERSON], який народився у Ґросетто, 12.02.1959, [PERSON], який народився у Ґроссето, 14.05.2013, Чабаттіні Джузеппіна, яка народилася у Ґаворрано, 07.10.1939, [PERSON], яка народилася в Україні, 17.09.1984 (а.с. 27-29). Станом на день розгляду справи судом, стороною позивача було надано обєднане свідоцтво про стан сімї, місце проживання, громадянство та народження, видане 01.02.2018 демографічною службою міської ради м. Ріпарбелла району Піза, з якого вбачається, що вказані вище особи, в тому числі і малолітній [PERSON], залишаються зареєстрованими за адресою [INFO] (Піза), [PERSON] Республіка. З довідки загальної школи Монтескудайо обласного відділу освіти у Тоскані (а.с.31-32) вбачається, що учень [PERSON], який народився у м. Ґроссето 14.05.2013, був вперше записаний на 2016/2017 навчальний рік у перший клас дитячої школи м. Ріпарбелла, і регулярно відвідував заняття у період з 15 вересня до 28 жовтня 2016 року. З засвідчення лікаря-педіатра [PERSON] від 24.11.2016 вбачається, що з травня 2016 року у неї на лікуванні перебуває дитина [PERSON], який народився 14.05.2013, хлопчик часто приходив на огляд для перевірки стану здоровя та через часті інфекції дихальних шляхів, завжди у супроводі обох батьків, які були особливо уважними. Зокрема, батько дитини був особливо уважним та стурбованим станом здоровя і розвитком хлопчика (а.с.34-35). Тобто, станом на день переміщення дитини в Україну, дитина проживала разом з батьком і матірю, батько дитини [PERSON] здійснював піклування про дитину. З пояснень в судовому засіданні сторін встановлено, що батько дитини [PERSON] уже під час утримання дитини матірю дитини в Україні періодично приїжджає в Україну, спілкується з сином протягом тривалого часу, в тому числі і одноосібно без присутності матері, надає матеріальну допомогу, піклується про дитину. Такі обставини свідчать про постійність та ефективність батьківського піклування [PERSON] щодо дитини [PERSON]. Жодних доказів не здійснення, або неналежного здійснення ним свого права піклування стороною відповідача не надано. Неодноразові періодичні відвідування позивачем дитини в Україні свідчать про наявність у нього доходів для здійснення такого піклування. Щодо переміщення дитини на територію України, то воно відбулося правомірно, за згодою та у супроводі батька дитини, 12 листопада 2016 року шляхом перетину кордону України у пункті Ягодин (а.с. 190). Згода на тимчасове переміщення дитини на територію України з метою знайомства з родиною матері стороною позивача не заперечується. Разом з тим, позивач [PERSON] не надавав згоди на утримання дитини в Україні ні письмової, ні мовчазної. Позивач [PERSON] після відмови відповідача повернути дитину в [PERSON] Республіку невідкладно в січні 2017 року звернувся до компетентного органу з заявою про повернення дитини в [PERSON] Республіку, і протягом усього часу до вирішення справи судом не відмовлявся від своїх вимог, що свідчить про відсутність його мовчазної згоди на утримання дитини в Україні. Станом на день розгляду справи судом 15.05.2018 з моменту переміщення дитини на територію України в 12.11.2016 пройшло півтора року і три дні. З довідки про склад сімї та проживання, виданої 22.01.2018 Куснищанською сільською радою Любомльського району Волинської області, вбачається, що до складу сімї, яка проживає за адресою: [INFO], входять [PERSON] (мати відповідача), [PERSON] (батько відповідача), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (син відповідача). Реєстрація малолітнього [PERSON] за вказаною адресою проведена на підставі рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23.03.2017 (а.с.177-180). Відповідач [PERSON] має постійне місце роботи, працює підсобним робітником у фізичної особи-підприємця [PERSON] (а.с.171-172), позитивно характеризується за місцем роботи і проживання (а.с.169-170). З характеристики вихованця дошкільного відділення Головненської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернату «Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки» [PERSON] (а.с.176), вбачається, що дитина відвідує середню групу дошкільного відділення для дітей з мовленнєвими порушеннями з вересня 2017 року. В характеристиці, зокрема, зазначено і про те, що період адаптації в дитячому колективі пройшов швидко, оскільки дитина товариська, легко контактує з дорослими і однолітками. Спочатку хлопчик погано розумів українську мову, розмовляв окремими словами, своє висловлювання підкріплював жестами, мімікою, інтонацією. Постійно відвідує логопедичні заняття. Значно розширився пасивний та активний словник українських слів. На дитину заведена медична картка за місцем перебування в с. Куснище (а.с.194-195). Разом з тим, стороною відповідача не надано суду переконливих доказів того, що дитина прижилась у новому середовищі в цілому, а не лише адаптувалася в дитячому колективі, і, що таке середовище є комфортнішим і забезпечить інтереси дитини в більшій мірі, ніж середовище, в якому дитина перебувала до переміщення в Україну. Крім того, стороною відповідача не надано суду жодних доказів того, що існує серйозний ризик того, що повернення дитини в [PERSON] Республіку поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Доводи відповідача про те, що позивач застосовував до неї фізичне насильство, не заслуговують на увагу оскільки не представлено суду жодних доказів про характер та ступінь такого насильства, і не представлено доказів, що такі дії, вчинені по відношенню до матері з урахуванням їх ступеню та характеру, могли заподіяти фізичної чи психічної шкоди дитині. Таким чином, судом установлено, що має місце незаконне утримання дитини на території України, починаючи з 12 листопада 2016 року, що є порушенням прав піклування про дитину та доступу до дитини згідно статті 5 Конвенції. Позивач звернувся із заявою про викрадення дитини 14.01.2017, тобто через два місяці після переміщення дитини, що свідчить про початок ним процедур по поверненню дитини протягом року. Повернення дитини до постійного місця проживання є нічим іншим, як відновлення порушеного права позивача і не може тлумачитися в розумінні розлучення дитини з матірю, оскільки повернення не виключає можливість повернення дитини у супроводі матері, а також її проживання з дитиною, принаймні, до вирішення питання про опіку над дитиною відповідно до порядку, встановленого законом держави за місцем проживання дитини. Сам по собі факт непорозуміння між батьками дитини у питаннях їх особистих відносин, а також з приводу виховання дитини та піклування про неї не є законною підставою для відмови в поверненні дитини в розумінні Конвенції, а також національного законодавства, а саме статті 32 Конституції України та статей 150, 155 Сімейного кодексу України, та для вирішення питання про зміну місця проживання дитини одним з батьків без згоди іншого і не є підставою для обмеження іншого з батьків у праві піклування про дитину та праві доступу до дитини. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач здійснював би і надалі ефективно права піклування про дитину, якби не її незаконне утримання в Україні. Також, відсутні перешкоди щодо повернення відповідно до статті 20 Конвенції, оскільки повернення допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Відповідно до статті 19 Конвенції ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Тобто, надалі батьки дитини не обмежені у праві вирішувати питання, повязані із піклуванням про дитину відповідно до закону, зокрема і про визначення її місця проживання. Враховуючи те, що малолітній [PERSON], [INFO], від народження проживав в Республіці [PERSON] і був в достатній мірі соціально адаптованим в даній країні, то на думку суду, саме повернення не буде створювати психотравмувальну ситуацію. Оскільки дитина є громадянином [PERSON], до листопада 2016 року його постійним місцем проживання була [PERSON] Республіка, а зміна місця його проживання одноособово відповідачкою спричинила зміну режиму спілкування сина з батьком та батьківською родиною, порядку участі батька у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища хлопчика, тобто обєктивно впливає на питання, пов'язані з його подальшим життям, розвитком і вихованням. Суду у даному спорі не представлено жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що повернення дитини до її постійного місця проживання у [PERSON] Республіку буде суперечити інтересам дитини. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, а саме: порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність обов'язку відповідача щодо повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність відмови, висловленої відповідачем, в такому поверненні. Відтак, слід визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітнього сина, повернути його до місця його постійного проживання в [PERSON] Республіці за адресою: вул. Джованні Фальконе, 12, м. Ріпарбелла (Піза), [PERSON] Республіка, у випадку невиконання рішення у добровільному порядку, зобов'язати відповідача передати малолітнього сина позивачу для забезпечення повернення дитини до [PERSON] Республіки. Витрати, пов'язані з поверненням дитини в [PERSON] Республіку, покласти на позивача за його згодою. Крім того, слід допустити негайне виконання судового рішення в частині повернення дитини до [PERSON] Республіки.

Outcome: approved