Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовною заявою, яку в подальшому доповнювала і в обґрунтування якої зазначила, що після смерті матері в 1975 році житловий будинок у [ADDRESS] на підставі заповіту успадкували її дві дочки: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , а також мати померлої - [PERSON] , тобто кожна по 1/3 частини. Станом на 20.07.1976 року старша дочка матері [PERSON] мала власну квартиру в місті Одеса, бабуся, [PERSON] , мала у власності частину будинку за адресою [ADDRESS] . Позивач, у той час [PERSON] , з 1977 року [PERSON] мешкала і була прописана в спадковому будинку за адресою: [ADDRESS] . Проте діючий на той час закон забороняв мати у власності більше одного об`єкта нерухомості. 15.08.1978 був укладений договір купівлі - продажу 2/3 частин будинку, відповідно до яких [PERSON] і [PERSON] продали [PERSON] (батько сторін) свої частини будинку. Договір купівлі - продажу був завірений державним нотаріусом першої державної нотаріальної контори і зареєстрований в реєстрі № 4-3795. Позивач вважає, що її рідна сестра [PERSON] , незважаючи на те, що мала квартиру в Одесі, в порушення вимог ст. 101, 103, 104 ЦК УРСР, у редакції, яка діяла на той час, не прийняла протягом одного року рішення про відчуження належної їй 1/3 частини житлового будинку, тобто не виконала покладений на неї законом обов`язок. Оскільки, будучи присутньою при укладанні 15.08.1978 договору купівлі - продажу, [PERSON] не вирішила питання про відчуження успадкованої нею після смерті матері 1/3 частини будинку, позивач вважає, що право власності у неї припинилося на підставі ст. 101, 103, 104 ГК УРСР. Також позивач зазначила, що житловий будинок у [ADDRESS] невеликий, складається з двох кімнат і кухні, для реального розподілу між співвласниками необхідні значні перебудови, тому примусове відчуження частки [PERSON] не проводилось. Тому, після укладання угоди купівлі - продажу 15.08.1978 року і його реєстрації, [PERSON] став єдиним власником будинку. З огляду на те, що у житловому будинку по [ADDRESS] [PERSON] , 1921 року народження, мешкав з 1978 року до липня 2010 року, а прописаний до самої смерті - до 2014 року, то у відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України набув право власності і є його єдиним власником. Тому, позивач [PERSON] просила суд визначити, що документ свідоцтво про право на спадок по заповіту від 20.07.1976 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-6354 на підставі заповіту [PERSON] , померлої [INFO] з внесеним записом про зміну власників відповідно до договору купівлі - продажу, що відбувся 15.08.1978 року не є документом, що встановлює право [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] ; визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадок, реєстраційний № 8-2637 від 20.07.1976 року, виданий Першою Харківською державною нотаріальною конторою; визнати право власності на будинок за одноосібним власником [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] . Крім того позивач просила поновити строк на звернення до суду. 18.07.2018 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана позовна заява надійшла в провадження судді Теслікової І.І. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.07.2018 дана позовна заява залишена без руху. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.08.2018 позовна заява повторно залишена без руху. У зв*язку з усуненням недоліків, ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.09.2018 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.10.2018 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. На підставі розпорядження керівника апарату Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.02.2019, а також на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2019, дана справа надійшла в провадження судді Шелест І.М. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06.03.2019 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та надала аналогічні пояснені викладені у позовній заяві та доповненнях до неї. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Подала суду заяву і зазначила, що право власності на спірний будинок набула у визначеному законом порядку, просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись також на те, що це не перший її позов. Представник третьої особи Перша Харківська державна нотаріальна контора подали до суду заяву в якій просили розглядати справу за їх відсутності. Суд, дослідивши надані сторонами докази, встановив такі обставини. 20 липня 1976 року державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі за № 8-2636. Як вбачається із змісту Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, воно видано на підставі заповіту, [PERSON] , посвідченого 3-ю ХДНК 24 червня 1975 року (реєстровий № 2-6354) і спадкоємцями [PERSON] , померлої [INFO] , є [PERSON] (позивачка у цій справі), [PERSON] та [PERSON] . Спадковим майном є житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться у [ADDRESS] , який вони успадкували в рівних частках /а. с. 8/. 02 серпня 1976 року у КП «ХМ БТІ» було зареєстровано право власності за позивачем, відповідачем [PERSON] та [PERSON] на вищевказане нерухоме майно по 1/3 частині за кожною /а. с. 8/. 15 серпня 1978 року державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори, реєстровий № 4-3795, посвідчено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] та [PERSON] продали в рівних частинах кожна, а [PERSON] придбав 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у [ADDRESS] а. с. 11-12/. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилася спадщина на 2/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] , які належали йому на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Першою Харківською державною нотаріальною конторою 15 серпня 1978 року і цю частку успадкували його дочки: [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Панченко О.В. 02.07.2009 та [PERSON] на підставі ст. 1241 ЦК України, що підтверджується даними Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.06.2015 та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.08.2015 (а.с. 100, 117). 18.09.2008 державним нотаріусом Харківського обласного державного нотаріального архіву Остапенко Ю.А. видано Рябініній Л.І. дублікат Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 липня 1976 року замість втраченого і зареєстровано в реєстрі за № 1-710. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила поновити їй строк позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Поважних причин пропуску строку позивач не навів. При цьому, у кожному випадку суд зобов*язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків звернення до суду. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з*ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов*язки сторін. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК Укрраїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо вимоги позивача визначити, що документ свідоцтво про право на спадок по заповіту від 20.07.1976 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-6354 на підставі заповіту [PERSON] , померлої [INFO] з внесеним записом про зміну власників відповідно до договору купівлі - продажу, що відбувся 15.08.1978 року не є документом, що встановлює право, [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] суд вважає, що такий спосіб захисту не визначений ч.2 ст. 16 ЦК України. Крім того, позивачем не зазначено, які саме її права, свободи та інтереси були порушені при видачі Свідоцтва про право власності за заповітом, відповідно до якого вона, позивач, разом із своєю сестрою [PERSON] успадкували по 1/3 частині кожна житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , а також які вимоги закону було порушено при його видачі. Щодо наведеного позивачем обґрунтування, що [PERSON] втратила право власності на 1/3 успадкованої після смерті матері частки житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки на момент прийняття спадщини мала квартиру в Одесі. Так, відповідно до норм Цивільного кодексу УРСР, які діяли у зазначений у позові період 1975-1978 роки, а саме: Відповідно до ст. 100 ЦК УРСР в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, житловий будинок і трудові заощадження. Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЦК УРСР в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Відповідно до ст. 103 ЦК УРСР, якщо в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей стане з підстав, що допускаються законом більше одного житлового будинку, власник вправі на свій вибір залишити у своїй власності будь - який з цих будинків. Інший будинок повинен бути власником протягом одного року проданий, подарований або відчужений іншим способом. Річний строк для добровільного відчуження власником будинку (будинків) обчислюється з дня виникнення права власності на інший будинок (будинки). Якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-якій формі, цей будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом Української РСР ( 1501-06, 1502-06, 1503-06 ) для виконання судових рішень. Виручені від продажу суми після відшкодування витрат, пов`язаних з здійсненням примусового продажу, передаються колишньому власникові будинку. В разі, коли продаж будинку в примусовому порядку не відбудеться через відсутність покупців, будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів безоплатно переходить у власність держави. Правила цієї статті застосовуються відповідно і у випадках, коли в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, і їх неповнолітніх дітей виявиться з підстав, що допускаються законом: 1)крім одного будинку, частина (частини) іншого будинку; 2)частина (частини) одного будинку, що перевищує розміри, зазначені в статті 102 цього Кодексу; 3)частини різних будинків; 4)більше однієї квартири в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників. Відповідно до часини 1 ст. 104 ЦК України я кщо у наймача жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду (крім наймача службового приміщення), члена житлово-будівельного чи житлового кооперативу або в другого з подружжя, що проживає разом з ним, чи їх неповнолітніх дітей виявиться на підставах, що допускаються законом, на праві особистої власності жилий будинок (частина будинку) в тому ж населеному пункті, то власник будинку (частини будинку) вправі за своїм вибором залишити за собою будинок (частину будинку) або жиле приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду або в будинку житлово-будівельного чи житлового кооперативу. В останньому випадку власник повинен провести протягом одного року з дня виникнення права власності на будинок (частину будинку) його відчуження. Невиконання цієї вимоги тягне за собою наслідки, передбачені частинами третьою і четвертою статті 103 цього Кодексу. Суд вважає, що позивачем суду доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] на момент прийняття спадщини мала у приватній власності інший житловий будинок або була наймачем жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду, членом житлово-будівельного чи житлового кооперативу у м. Харкові (у населеному пункті де відкрилася спадщина) - не надано. Крім того, діючим на той час законодавством було передбачено перехід права власності в разі не відчуження будинку і його не продажу у визначеному порядку не співвласникам, а державі. Тому твердження позивача, що наслідком не відчуження [PERSON] протягом року, з моменту набуття власності, 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , - є припинення права власності за [PERSON] і перехід права власності на цю частку на батька сторін [PERSON] - не ґрунтуються на законі, як і твердження позивача, що зміна власника при укладанні договору купівлі - продажу є підставою припинення права власності [PERSON] . Судом безспірно встановлено, що право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] відповідач [PERSON] набула з підстав, визначених законом - у порядку спадкування за заповітом, у визначеному на той час порядку зареєструвала своє право власності. Виходячи з вищенаведеного, підстави для визнання Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 20 липня 1976 року в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] не правовстановлюючим документом - відсутні. Так, судом встановлено з копії довідки КП «ХМБТІ» від 24.11.2008 року, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] - 1/3 частина на підставі дублікату свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 20.07.1976 року, 1-ю ХДНК № 8-2637, дублікат видано 18.09.2008 року, ХОДНА № 1-710; за [PERSON] - 2/3 частини, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.08.1978 року 1-ю ХДНК реєстрований № 4-3795 (а. с. 125). Так, згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 жовтня 2008 року № 20442448 за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частину будинку [ADDRESS] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 20.07.1976 року 1-ю ХДНК реєстровий № 8-2637, дублікат видано 18.09.2008 року № 1-710 /а. с. 18/. Відповідно до положень глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України 22.02.2012 у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа, оригінал якого вважається таким, що втратив чинність. На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис. Суд вважає, що позивачем не доведено, що при видачі державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори 20 липня 1976 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також при посвідчені його копії (дублікату), мало місце порушення вимог цивільного законодавства. Тому відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання недійним дубліката Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 20 липня 1976 року, виданого 18.09.2008 державним нотаріусом Харківського обласного державного нотаріального архіву Остапенко Ю.А. спадкоємцю [PERSON] замість втраченого. Виходячи з вищенаведеного, безпідставні і вимоги позивача про визнання за [PERSON] , який помер [INFO] , права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Так, як встановлено судом, з 1976 року [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку, з 1978 року [PERSON] став співвласником [PERSON] , набувши право власності на 2/3 частини і, як власник 2/3 частин розпорядився ними, склавши за життя заповіт на ім`я [PERSON] . Як зазначалось вище, після смерті [PERSON] належні йому 2/3 частини успадкували сторони по справі. В обґрунтування позову позивач також зазначила, що [PERSON] набув право власності (за набувальною давністю), оскільки за життя був зареєстрований і протягом 32 років до 2010 року безперервно проживав у спірному будинку. Відмовляючи у позові в цій частині суд також виходить з положень ст. 344 ЦК України, відповідно до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною другою даної норми передбачено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, змістом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Виходячи із змісту частини другої даної норми, з позовом про визнання права власності може звертатися лише особа, яка володіє майном. Та обставина, що [PERSON] було відомо, що співвласником є його дочка [PERSON] , яка і на теперішній час від права власності на свою частку не відмовляється, а навпаки, вважає, що набула право власності на законних підставах, а також те, що [PERSON] помер, виключають визнання за ним права власності на житловий будинок за правилами набувальної давності. Інші обставини, зазначені позивачем, висновку суду про безпідставність позовних вимог не спростовують. Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені докази і їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] безпідставні і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed